РЕФЕРАТ

Сліпченко Д.Ю. Повноваження органів державної влади у сфері земельних відносин. Запоріжжя, 2020. 87 с.
Кваліфікаційна робота складається з 87 сторінок, містить 75 джерел використаної інформації.
Сфера земельних відносин є однією із визначальних у процесах соціально-економічного розвитку держави, а земля є стратегічним ресурсом, здатним забезпечити стале економічне зростання та підвищення якості життя населення. Тому сьогодні існує нагальна потреба у визначенні ефективних механізмів державного управління щодо використання та охорони земель, запобігання зловживанням, недопущення соціальної напруженості в цій сфері.
Проведення земельної реформи створило умови для підвищення участі органів державної влади в земельних правовідносинах, розвитку земельного ринку, підвищення ефективності землеробства і управління земельними ресурсами. Проте в процесі земельної реформи виникають проблеми, які негативно вливають на розвиток земельних відносин, гальмують процес реформування, впровадження ринку землі, призводять до порушень земельного законодавства, зловживань і корупції.
Метою кваліфікаційної роботи є концептуальний аналіз та детальне дослідження повноважень органів державної влади у сфері земельних відносин, а також формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні. 
Об’єктом дослідження даної кваліфікаційної роботи є суспільні відносини, що виникають під час формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин.
Предметом дослідження є повноваження органів державної влади у сфері земельних відносин.
Методологічну основу роботи складають сукупність філософсько-світоглядних, загальнонаукових принципів і підходів та спеціально-наукових методів пізнання правових явищ, використання яких дало змогу отримати науково-обґрунтовані результати. Для проведення дослідження були застосовані такі загальнонаукові методи як: аналіз і синтез.
Теоретико-методологічною основою дослідження в роботі є історико-правовий, діалектичний, порівняльно-правовий, системний, інституційний, формально-логічний, логіко-юридичний, системно-структурний та інші методи, застосування яких сприяло розглянути стан державної політики у сфері земельних відносин в Україні, визначити систему органів державної влади у сфері земельних відносин, дослідити повноваження органів державної влади у сфері земельних відносин.
ЗЕМЛЯ, ЗЕМЕЛЬНІ ВІДНОСИНИ, ДЕРЖАВНА ПОЛІТИКА У СФЕРІ ЗЕМЕЛЬНИХ ВІДНОСИН, СИСТЕМА ОРГАНІВ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ У СФЕРІ ЗЕМЕЛЬНИХ ВІДНОСИН, ПОВНОВАЖЕННЯ, ОРГАНИ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ ЗАГАЛЬНОЇ КОМПЕТЕНЦІЇ, ОРГАНИ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ СПЕЦІАЛЬНОЇ КОМПЕТЕНЦІЇ.

SUMMARY

Slipchenko D.Yu. Powers of state authorities in the field of land relations. Zaporozhye, 2020. 87 p.
Qualifying work consists of 87 pages, contains 75 sources of information used.
The sphere of land relations is one of the determining factors in the processes of socio-economic development of the country, and land is a strategic resource capable of ensuring sustainable economic growth and improving the quality of life of the population. Therefore, there is an urgent need today to identify effective mechanisms of public administration for land use and protection, prevention of abuse, and prevention of social tensions in this area.
The implementation of land reform has created the conditions for increasing the participation of state authorities in land relations, development of the land market, improving the efficiency of agriculture and management of land resources. However, in the process of land reform, problems arise that adversely affect the development of land relations, hinder the process of reforming, introducing the land market, leading to violations of land legislation, abuse and corruption.
The aim of the qualifying work is conceptual analysis and detailed study of the powers of state authorities in the field of land relations, as well as the formation and implementation of state policy in the field of land relations in Ukraine.
The object of study of this work is public relations in the arise during the formation and implementation of state policy in the field of land relation.
The study is the powers of state authorities in the field of land relations.
The methodological basis of the work consists of a set of philosophical and ideological, general scientific principles and approaches and special-scientific methods of knowledge of legal phenomena, the use of which has enabled to obtain scientifically substantiated results. For research, the following general scientific methods were used: analysis and synthesis.
Theoretical and methodological basis of the study is in the historical-legal, dialectical, comparative-legal, systemic, institutional, formal-logical, logical-legal, systemic-structural and other methods, the use of application of which contributed to consider the state policy in the field of land relations in Ukraine, to determine the system of state authorities in the field of land relations, to explore the powers of state.
LAND, LAND RELATIONS, GOVERNMENT POLICY ON LAND RELATIONS, THE SYSTEM OF GOVERNMENT AUTHORITIES IN THE FIELD OF LAND POWERS, GOVERNMENT AUTHORITIES OF GENERAL COMPETENCE, STATE AUTHORITIES SPECIAL COMPETENCE.

ЗМІСТ

ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ……………………………………………9
РОЗДІЛ 1. ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА……………………………………10
РОЗДІЛ 2. ПРАКТИЧНА ЧАСТИНА…………………………………………..39
2.1 Поняття та загальна характеристика державної політики у сфері земельних відносин в Україні……………………………………………39
2.2 Система органів державної влади у сфері земельних відносин.…..46
2.3 Повноваження органів державної влади загальної компетенції у сфері земельних відносин.………...………………………………...……51
2.4 Повноваження органів державної влади спеціальної компетенції у сфері земельних відносин.………...………………...……………………58
ВИСНОВКИ……………………………………………………………………...75
ПЕРЕЛІК використаних джерел……………………………………….80

ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ

АРК				Автономна Республіка Крим 
ДЗК				Державний земельний кадастр 
ЗК України			Земельний Кодекс України 
п.				пункт
р.				рік
ст.				стаття
ст.ст.				статті
та ін.				та інше
у т. ч. 			у тому числі
  ЦОВВ			центральні органи виконавчої влади України 
ч.				частина
ч.ч.				частини

РОЗДІЛ 1 ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА

Актуальність теми. Сфера земельних відносин є однією із визначальних у процесах соціально-економічного розвитку держави, а земля є тим «золотим запасом» держави, її стратегічним ресурсом, здатним забезпечити стале економічне зростання та підвищення якості життя населення. Тому сьогодні існує нагальна потреба у визначенні ефективних механізмів державного управління щодо використання та охорони земель, запобігання зловживанням, недопущення соціальної напруженості в цій сфері. Україна має значний земельно-ресурсний потенціал. Так, станом на 01 січня 2019 р. земельний фонд України становить 60,3 млн гектарів, або близько 6% території Європи. 
Стан реальної управлінської ситуації в Україні дає змогу стверджувати, що сьогодні державну земельну політику можна вважати такою, що перебуває на стадії формування та частково відповідає європейським і світовим критеріям та вимогам щодо належного управління земельними ресурсами. Складна ситуація, що склалася у сфері земельних відносин, спричинена, насамперед, відсутністю зваженої державної земельної політики та механізму її реалізації, ефективної системи фінансово-економічного і землевпорядного механізму регулювання земельних відносин в Україні, зокрема, відсутністю науково обґрунтованих критеріїв формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин, на основі яких можна було б визначати ефективність і якість цих процесів та дієвих механізмів забезпечення якості формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин, у тому числі якості функціонування системи державного управління на всіх рівнях державної влади.  
Вплив держави на розвиток земельних відносин в умовах земельної реформи, приватизації земель і реалізації земельного законодавства є визначальним засобом правового регулювання земельних відносин в Україні. Органи державної влади, у т. ч. законодавчої і виконавчої, уже забезпечили прийняття Земельного кодексу України, інших законів, на підставі яких було проведено ряд заходів щодо земельної реформи, приватизації землі, демонополізації державної власності на землю, впровадження приватної і комунальної форм власності. Проведення земельної реформи створило умови для підвищення участі органів державної влади в земельних правовідносинах, розвитку нових форм господарювання у сільському господарстві приватного типу, земельного ринку, підвищення ефективності землеробства і управління земельними ресурсами, захисту прав власників землі і землекористувачів. Проте в процесі земельної реформи виникають проблеми, які негативно вливають на розвиток земельних відносин, гальмують процес реформування, впровадження ринку землі, призводять до порушень земельного законодавства, зловживань і корупції.
Також залишаються актуальними питання, пов’язані із визначенням змісту стратегічних першочергових завдань, які має вирішити держава у сфері земельних відносин для досягнення соціально-економічного зростання, підвищення якості життя населення, забезпечення конституційних прав громадян та суспільства щодо їхньої реалізації у сфері земельних відносин, подоланні соціальної несправедливості, корупції, ефективної протидії щодо протиправного заволодіння землею через недосконалі ринкові механізми, порушення прав і законних інтересів місцевих територіальних громад і населення.
Стратегічні підходи до процесу реформування сфери земельних відносин та загальний вектор її розвитку визначені в Земельному кодексі України, Стратегії сталого розвитку «Україна-2020», проекті закону про обіг земель сільськогосподарського призначення та низці інших нормативних актів, але водночас ці нормативні документи не визначають чіткого і прозорого механізму забезпечення якості й результативності державної політики у сфері земельних відносин, а деякі задекларовані стратегічні напрями реалізації такої політики залишаються науково та практично необґрунтованими, суперечливими з точки зору соціальної доцільності й нормативно-правової несуперечливості, зокрема це стосується насамперед формування ринку землі в Україні.  
Крім того, безпідставна імплементація закордонного досвіду з метою вдосконалення нормативно-правової бази України у сфері земельних відносин досить часто не приносить очікуваних результатів, адже не враховує особливостей суспільно-політичних, соціально-економічних процесів України, ментальності суспільства, у тому числі, окремих політичних груп, що зумовлює необхідність наукової розробки та обґрунтування власного шляху розвитку сфери земельних відносин в Україні шляхом запровадження адекватної земельної політики відповідно до ситуації, що склалась на теренах України.
Об’єктом кваліфікаційної роботи є суспільні відносини, що виникають під час формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин.
Предметом дослідження є повноваження органів державної влади у сфері земельних відносин.
Мета роботи полягає в комплексному аналізі та детальному дослідженні повноважень органів державної влади у сфері земельних відносин, а також формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні. 
Зазначені мета та об’єкт роботи зумовили наступні завдання дослідження, які мають бути вирішені в роботі:
–	визначити поняття та загальну характеристику державної політики у сфері земельних відносин в Україні
–	визначити та проаналізувати систему органів державної влади у сфері земельних відносин;
–	дослідити та проаналізувати повноваження органів державної влади загальної компетенції у сфері земельних відносин;
–	дослідити та проаналізувати повноваження органів державної влади спеціальної компетенції у сфері земельних відносин.
Ступінь наукової розробки проблеми. Формування та реалізація державної політики у сфері земельних відносин є складним і поліфункціональним процесом, ефективність якого залежить від його наукової обґрунтованості та розробленості науково-понятійного апарату. Важливість цієї проблематики підтверджується великою кількістю наукових праць, які присвячені різним аспектам функціонування суб’єктів земельних відносин в Україні й характеризуються тісними міждисциплінарними взаємозв’язками. Стратегічною метою наявних наукових досліджень є формування сучасної наукової бази сталого соціально-економічного розвитку держави, який не можливий без ефективного використання земельних ресурсів і функціонування механізму держави щодо регулювання суспільно-економічних процесів у сфері земельних відносин. 
Основоположні засади державного управління визначено у роботах українських та зарубіжних учених, зокрема, В.Б. Авер’янова, М.В. Андрієнка, О.Ф. Андрійко, Г.В. Атаманчука, В.Д. Бакуменка, Ю.П. Битяка, Н.І. Глазунової, В.М. Гаращука, І.Л. Гасюка, О.А. Долгого, Г.В. Дмитренка, І.В. Ілієва, В.К. Колпакова, Ю.В. Кочеткова, В.М. Манохіна, С.П. Мосова, О.М. Музичука, І.І. Мусієнка, Н.Р. Нижник, О.Ю. Оболенського, М.С. Осійчука, В.М. Рижих, А.С. Сіцінського, М.В. Сіцінської, С.Г. Стеценко, О.І. Сушинського, Ю.П. Сурміна, М.Є. Черкеса, В.Є. Чиркіна, В.С. Шестака та ін.  
Аналізу теоретичних і прикладних аспектів формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин України, управління земельними ресурсами та вдосконалення механізмів державного управління зазначеною сферою присвячені дослідження В.І. Андрейцева, М.В. Андрієнка, І.М. Базарко, Н.О. Байстрюченко, С.В. Бізікана, Л.М. Бойко, В.А. Боклаг, О.Д. Гнаткович, О.І. Гузій, О.М. Гулько, Г.М. Дудич, О.Є. Євграфова, М.Л. Заставнюк, В.В. Коваленко, М.Р. Ковальского, Д.М. Маліхіна, Л.В. Мілімко, К.О. Набока, І.О. Новаковської, В.В. Носіка, О.П. Охрія, В.Ю. Пересоляка, О.В. Петрука, А.Л. Помаза-Пономаренко, А.П. Пресіча, Т.Г. Прокопович, О.В. Проніної, О.В. Скидан, В.Ю. Сташенко, О.В. Степенко, В.І. Строкань, В.П. Суворова, Т.Г. Титаренко, В.С. Циплухіна, О.К. Чеботарьова, О.І. Шапоренко, Г.І. Шарого, К.Ю. Шерстюкова, О.В. Шкуропат, М.В. Шульги, М.О. Щурик та ін.
Проблеми участі в земельних правовідносинах органів державної влади як суб’єктів земельного права були предметом дослідження таких науковців у галузі земельного, аграрного та екологічного права, як В.І. Андрейцев, Г.В.Анісімова, Г.І. Балюк, Ю.О. Вовк, А.П. Гетьман, В.К. Гуревський, І.І. Каракаш, Т.Г. Ковальчук, М.В. Краснова, П.Ф. Кулинич, Н.Р. Малишева, В.Л. Мунтян, В.В. Носік, О.О. Погрібний, В.І. Семчик, Н.І. Титова, В.І. Федорович, Ю.С. Шемшученко, В.Д. Швець, М.В. Шульга, В.З. Янчук та ін. Практично всі наявні дослідження не ставлять під сумнів необхідність збереження державних органів земельних ресурсів, попри всі їх системні недоліки, у т.ч. надмірну концентрацію та централізацію управлінських повноважень та пов’язані із цим масштабні корупційні ризики. Водночас значний науковий доробок окреслює нове коло проблематики, пов’язаної із необхідністю подолання кризових явищ у системі державного управління сферою земельних відносин в Україні, формування ефективного державного регулювання процесів сталого соціально-економічного розвитку країни в умовах суперечливості земельного законодавства, визнання провідної ролі держави в процесах становлення ринку землі і проведення земельної реформи загалом.
Опис проблеми, що досліджується. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об’єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Базовою в контексті досліджуваної проблеми є категорія «земля». Як економічна категорія, земля є одним із стратегічних природніх ресурсів, без якого не можлива будь-яка діяльність людини. Земля є базисом формування і складовою продуктивних сил, предметом і знаряддям праці. Поняття землі закріплено у ст. 1 Закону України «Про охорону земель» від 19.06.2003 р., де вона розглядається як поверхня суші з ґрунтами, корисними копалинами та іншими природними елементами, що органічно поєднані й функціонують разом з нею. М.В. Шульга вважає, що під землею як об’єктом земельних правовідносин необхідно розуміти найважливішу складову навколишнього природного середовища, що являє собою частину земної кори, яка є просторовою основою ландшафту, і знаходиться над надрами та використовується як засіб виробництва в сільському та лісовому господарстві або для розташування різних об’єктів. Також це поняття розширюється закріпленням абсолютного права власності на землю за українським народом, яка є частиною національного багатства, охорона якого є однією із найважливіших функцій держави. Безумовно, земля як основа національного багатства, стратегічний економічний ресурс і абсолютна власність українського народу, з точки зору теорії держави і права, національної безпеки, розуміється вченими як головна територіально-просторова частина довкілля в межах території України, що виступає основою її територіальної цілісності та суверенітету.
Що стосується поняття земельних відносин, то Т.Г. Титаренко розуміє їх як специфічний вид суспільних відносин між юридичними та фізичними особами, органами державної влади, органами місцевого самоврядування з приводу володіння, користування, розпорядження та управління землями, земельними ділянками, а також з приводу охорони та відтворення земель. На думку В.В. Пахомова, земельними відносинами слід визнавати, окрім відносин власності, багато інших різновидів суспільних відносин, як-от: охорона земель, їхнє відтворення, підвищення родючості ґрунтів, застосування відповідальності за правопорушення у сфері земельних відносин, раціональне використання, здійснення управління у сфері земельних відносин. Як зазначає Л.В. Мілімко, зміст земельних відносин становлять повноваження щодо володіння, користування, розпорядження землею; відносини щодо раціонального використання, відновлення та охорони земельних ресурсів; управління в цій сфері. А.О. Бойко формулює зміст поняття «земельні відносини» через процеси, які відбуваються під час взаємодії між суб’єктами земельних відносин у межах їхніх повноважень і функцій, а саме: земельні відносини – це правові, економічні, соціальні, управлінські процеси взаємодії між юридичними та фізичними особами, органами державної влади, органами місцевого самоврядування, спрямовані на впорядкування та регулювання їхньої діяльності під час набуття власності, користування та розпорядження земельними ресурсами. Застосування процесного підходу до розуміння цього поняття дозволяє відобразити специфіку та всю палітру міжсуб’єктних відносин щодо їхнього об’єкта – земельних ресурсів.
Сферою земельних відносин є впорядкована сукупність органів державної влади та місцевого самоврядування, організацій, закладів та громадян, що здійснюють діяльність для забезпечення реалізації своїх інтересів і прав щодо володіння, користування та розпорядження землею шляхом налагодження економічних, соціальних, екологічних, управлінських, правових процесів взаємодії. Державна політика формується та реалізується в процесі здійснення управлінської діяльності органами державної влади у сфері земельних відносин. Так, Т.Г. Титаренко зазначає, що державна політика регулювання земельних відносин – це багатовимірна система економічних, організаційних та правових заходів, спрямованих на розвиток, удосконалення або докорінну зміну земельних відносин у пріоритетному для держави напрямі, що здійснюються державними органами з метою раціоналізації використання та охорони землі, забезпечення продовольчої безпеки країни і створення екологічно безпечних умов для ведення господарської діяльності та проживання громадян.
Основними завданнями державної політики регулювання земельних відносин є: 
•	визначення організаційного, економічного та землевпорядного механізму розвитку земельних відносин; 
•	забезпечення створення системи гарантування прав власності на землі та інфраструктуру ринку землі; 
•	удосконалення системи платежів за землю; 
•	формування дієвої системи підвищення ефективності державного регулювання земельних відносин та управління землекористуванням; 
•	забезпечення здійснення заходів із землеустрою як інструментарію регулювання земельних відносин; 
•	поетапне введення земельних ділянок та прав на них в економічний оборот, формування та розвиток ринку земель; 
•	формування інституту обмежень використання земель, пов’язаних з охороною земель та забезпечення екологічної збалансованості землекористування; 
•	фінансове та інвестиційне забезпечення заходів щодо розвитку земельних відносин в Україні; 
•	удосконалення наукового та освітнього забезпечення.
А.О. Бойко серед принципів формування державної політики у сфері земельних відносин з точки зору впорядкування та оптимізації цього процесу, надання йому більш чіткої цільової визначеності, обґрунтованості виокремлює такі: 
•	цільової узгодженості та адекватності, зміст якого полягає в необхідності визначення цілей державної політики на основі врахування суспільних, державних, приватних інтересів, реального стану справ у сфері земельних відносин, їх ієрархічного збалансування за пріоритетністю щодо отримання стратегічних результатів, які є вагомими для суспільства загалом, а не окремих учасників земельних відносин; 
•	соціальної спрямованості, яка передбачає насамперед задоволення потреб громадян, усього українського народу щодо вирішення завдань продовольчої, екологічної безпеки, створення належних і безпечних умов територіального розселення, гарантування права рівного доступу всім громадянам, який має бути під захистом держави, щодо набуття, користування та розпорядження землею, обмеження процесів монополізації земельних ресурсів, зосередження їх у приватній власності олігархічнокримінальних груп; 
•	критеріальності і прогнозованості, який полягає в необхідності побудови процесу формування державної політики у сфері земельних відносин на основі чітко визначених загальних критеріїв за пріоритетними напрямами політики і уточнювальних групах показників із визначенням бажаних, нормативно-прогнозних, кількісно-якісних значень, які характеризували б якість та ефективність державної політики у сфері земельних відносин. 
Принципи реалізації державної політики у сфері земельних відносин мають забезпечити ефективність та високу якість управлінських процесів, діяльності органів державної влади в ході реалізації програмних заходів, визначених державною політикою, які мають вирішити завдання та досягти мети, а саме: 
а) оптимальності у функціонально-ієрархічній взаємодії органів державної влади, яка має передбачати чітке розмежування функцій і обсягів повноважень, цільову конкретизацію управлінських процесів, визначення окреслених сфер відповідальності, забезпечення гнучкої координації взаємодії між органами державної влади та місцевого самоврядування; 
б) інформатизації та технічної автоматизації управлінського процесу, який передбачає максимальне використання комп’ютерних систем та автоматизованих програмних комплексів управління процесами збору, систематизації, обліку та обробки даних, систем прийняття рішень на основі алгоритмів аналізу даних юридичних та фізичних осіб щодо набуття власності, користування та розпорядження земельними ресурсами, створення ефективних інформаційних мереж комунікації між органами державного управління відповідних організаційно-структурних рівнів; 
в) громадського контролю за процесом реалізації державної політики у сфері земельних відносин, який полягає в налагодженні ефективної системи взаємодії між громадськими інституціями, громадянами, юридичними особами та органами державної влади, місцевого самоврядування в частині забезпечення доступу до інформації у сфері земельних відносин, прозорості та легітимності управлінських рішень, створення системи громадської протидії корупції в органах державної влади в процесі прийняття і виконання рішень щодо володіння, користування та розпорядження землею. 
Отже, пріоритетну роль у процесах формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні відіграють органи державного управління та місцевого самоврядування, які є консолідаційним та системно-керівним чинником розвитку земельних відносин в Україні, а ефективність їхньої діяльності визначальною мірою залежить від наукової розробленості та обґрунтованості інституціонального та правового забезпечення.
Суб’єктами земельних відносин згідно з чинним законодавством є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Так, на думку В.А.Боклаг, суб’єкти державного регулювання земельних відносин доцільно об’єднати у дві групи: 
1) перша група – це органи державної влади та управління, до компетенції яких входить формування та реалізація державної політики у сфері земельних відносин; 
2) друга – це організації й установи різних форм власності й організаційно-правових форм, які допомагають державним органам регулювати процес землекористування. 
Ключовими суб’єктами системи земельних відносин є органи державної влади, які утворюють упорядковану, ієрархічну, відкриту, складну систему, яка продукує процеси управління земельними відносинами в межах установлених законодавством повноважень і функцій.
В.Д. Швець на підставі аналізу норм чинного законодавства визначає такі ознаки органів державної влади як суб’єктів земельних правовідносин.
По-перше, держава та її органи є носіями права територіального верховенства як просторової межі політичної державної влади, яка поширюється на відповідні території незалежно від форми власності на землю в її межах. 
По-друге, державно-владні повноваження як ознака органу державної влади в якості суб’єкту земельних правовідносин є необхідним атрибутом усіх органів державної влади. 
По-третє, землі в межах території України, які перебувають у державній власності, формально належать невизначеному колу осіб – всім громадянам України. При цьому повноваження власника здійснюють органи державної влади, тому ділити між органами державної влади потрібно не повноваження власності на землі, а сферу управління ними, компетенцію, повноваження. Проблема розмежування повноважень, компетенції, прав між різними органами державної влади як суб’єктами земельних правовідносин досить складна. 
По-четверте, органи державної влади відіграють важливу роль у питаннях дотримання встановлених норм земельного правопорядку, будучи одночасно гарантом неухильного дотримання норм земельного законодавства, органи державної влади зобов’язані здійснювати надані їм функції в галузі земельних правовідносин відповідно до закону.
Зміст поняття «повноваження» визначає сукупність прав і обов’язків державних органів влади, посадових осіб, закріплених за ними у встановленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій. Слід відзначити, що повноваження органів державної влади у сфері земельних відносин випливають з основних функцій і, власне, є їхнім відображенням. Організаційна структура органів державної влади у сфері земельних відносин в Україні побудована відповідно до адміністративно-територіального устрою країни, поділу гілок влади на законодавчу, виконавчу, судову, основних положень про місцеве самоврядування в Україні.
В.Д. Швець доходить висновку, що повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування у галузі земельних відносин можуть бути класифіковані наступним чином: 
а) до повноважень Верховної Ради України належить державне регулювання земельних відносин, визначення засад державної політики і затвердження загальнодержавних програм щодо використання та охорони земель, безпосередня участь у конкретних земельних відносинах;
б) до повноважень органів виконавчої влади належить право розпорядження землями державної власності, реалізація державної політики і виконання загальнодержавних та регіональних програм використання та охорони земель, участь у конкретних земельних відносинах; 
в) до повноважень органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів віднесено право розпорядження землями комунальної власності, забезпечення реалізації державної політики та регіональних програм використання земель, участь у конкретних земельних відносинах.
Важливе значення в системі нормативно-правових актів, які є основними джерелами правового регулювання розмежування повноважень між органами державної влади, органами місцевого самоврядування у галузі земельних відносин, належить Конституції України, Земельному кодексу України, законам України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади», «Про місцеві державні адміністрації», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про землеустрій», іншим законам України та підзаконним нормативно-правовим актам.
Здійснюючи правомочності суб’єкта земельного права, держава розмежовує свої повноваження між органами державної влади (законодавчої, виконавчої і судової) та органами місцевого самоврядування, кожний з яких земельним законодавством наділений спеціальними повноваженнями суб’єкта земельних правовідносин. Так, до системи органів загальної компетенції, які здійснюють управління у галузі використання та охорони земель, належать: Верховна Рада України, Верховна Рада АРК, Президент України, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів АРК, органи місцевого самоврядування, місцеві органи виконавчої влади. Систему органів державної влади спеціальної компетенції у сфері земельних відносин становлять: Міністерство енергетики та захисту довкілля України, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державна екологічна інспекція України, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, Державне агентство лісових ресурсів України, Державне агентство водних ресурсів України та ін., розмежування повноважень яких здійснюється за характером і обсягом компетенції у сфері земельних відносин.
Відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент – Верховна Рада України. Виключно законами України визначаються засади використання природних ресурсів, правовий режим власності, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України.
До повноважень Верховної Ради України в галузі земельних відносин належить: 
–	прийняття законів у галузі регулювання земельних відносин; 
–	визначення засад державної політики в галузі використання та охорони земель; 
–	затвердження загальнодержавних програм щодо використання та охорони земель; 
–	встановлення і зміна меж районів і міст; 
–	погодження питань, пов’язаних із зміною цільового призначення особливо цінних земель державної та комунальної власності, припиненням права постійного користування ними відповідно до ЗК України;
–	вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до Конституції України. Таким чином, повноваження Верховної Ради України у галузі земельних відносин пов’язані з розробленням та прийняттям законів у сфері земельних відносин (законотворча функція), формуванням засад і власне змісту державної політики у сфері земельних відносин (політико-формуюча функція), решта повноважень відображають зміст регулятивно-погоджувальної функції.
За Конституцією України Президент України є главою держави та гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України. Президент оголошує у разі необхідності окремі місцевості України зонами надзвичайної екологічної ситуації – з наступним затвердженням цих рішень Верховною Радою України. Вказані повноваження голови держави також може бути віднесено до повноважень у галузі земельних відносин.
Особливе місце в системі органів державної влади, наділених повноваженнями у галузі земельних відносин, належить органам державної виконавчої влади. Виконавча влада здійснюється системою спеціально створюваних органів публічної влади різних рівнів, наділених виконавчою компетенцією. Згідно Конституції України вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів. Якщо Верховна Рада визначає державну політику у галузі використання і охорони земель, то Кабінету Міністрів належить її реалізація.
•	Законодавчі можливості уряду в галузі земельних відносин значно розширені ЗК України. Так, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить: 
•	розпорядження землями державної власності в межах, визначених ЗК України; 
•	реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель; 
•	викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом; 
•	координація проведення земельної реформи; 
•	розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель; 
•	організація ведення ДЗК, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою; 
•	встановлення порядку проведення моніторингу земель; 
•	внесення до Верховної Ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст; 
•	вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Крім цього уряд: 
 здійснює повноваження власника щодо земель державної власності згідно з законом у межах і порядку, визначених ЗК України (ч. 2 ст. 84 ЗК України); 
 за погодженням з Верховною Радою України має повноваження на продаж земельних ділянок, що перебувають у власності держави, іноземним державам та іноземним юридичним особам (ч. 1 ст. 129 ЗК України); 
 уповноважений надавати у постійне користування земельні ділянки із земель державної власності юридичним особам у випадках, визначених ст.ст. 149 та 150 ЗК України (ч. 7 ст. 122 ЗК України); 
 має право приймати рішення щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, для суспільних та інших потреб (ч.ч. 2, 9 ст. 149 ЗК України); 
 визначає порядок встановлення та зміни цільового призначення земель (ч. 3 ст. 20 ЗК України); 
 надає дозвіл на проведення розвідувальних робіт на землях заповідників, національних дендрологічних, ботанічних, меморіальних парків, поховань і археологічних пам’яток (ч. 3 ст. 97 ЗК України); 
 затверджує методику грошової та експертної оцінки землі (ч. 8 ст. 128 ЗК України) тощо.
До повноважень Верховної Ради АРК визначено: 
•	розпорядження землями, що перебувають у спільній власності територіальних громад; 
•	забезпечення реалізації державної політики в галузі використання та охорони земель; 
•	погодження загальнодержавних програм використання та охорони земель, участь у їхній реалізації в межах території АРК; 
•	затвердження та участь у реалізації республіканських програм використання земель, підвищення родючості ґрунтів, охорони земель; 
•	координація діяльності районних і міських рад у галузі земельних відносин, діяльності місцевих органів земельних ресурсів, здійснення контролю за використанням та охороною земель; 
•	установлення та зміна меж сіл, селищ, що не входять до складу відповідного району. Зміст цих повноважень доцільно звести до трьох функцій: регулятивно-погоджувальної, реалізаційно-розпорядчої, координаційної. 
Повноваження місцевих державних адміністрацій визначені в ст. 17 ЗК України та Законі України «Про місцеві державні адміністрації». ЗК України досить чітко сформулював повноваження Ради міністрів АРК і місцевих адміністрацій у галузі земельних відносин. Це, перш за все, стосується:
•	можливості розпорядження землями державної власності у межах, визначених ЗК України; 
•	участі у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; 
•	координації здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; 
•	підготовки висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; 
•	викупу земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених законом; 
•	координації діяльності державних органів земельних ресурсів тощо.
Перелік повноважень органів державної влади спеціальної компетенції передбачено ст.ст. 14-152 ЗК України. Принцип системно-функціонального підходу реалізований під час конкретизації та правового визначення в ЗК України змісту повноважень інших ЦОВВ у сфері земельних відносин. Реалізація підходу здійснюється за відповідними напрямами (функціями) діяльності без зазначення назви центрального виконавчого органу, що свідчить про нормативне закріплення законодавцем лише загальних компетенцій і повноважень за функціональною складовою між ланками і рівнями управління, що в сукупності утворюють систему державного управління сферою земельних відносин, адже це дозволяє здійснювати перерозподіл функцій і повноважень, їхню передачу між відповідними центральними органами державної виконавчої влади внаслідок їхньої оптимізації, об’єднання, реструктуризації без внесення змін і доповнень до ЗК України. У цьому контексті законодавцем проведено групування повноважень центральних органів виконавчої влади за функціональними напрямами, які відображають загальний зміст управлінських дій із їхнім розмежуванням за процесами формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин:
1) формування державної політики 
а) сфера охорони навколишнього природного середовища в галузі земельних відносин: участь у розробленні загальнодержавних і регіональних програм використання і охорони земель; участь у формуванні державної політики в галузі охорони та раціонального використання земель; організація моніторингу земель (ст. 14 ЗК України);
б) ЦОВВ у сфері земельних відносин: здійснення нормативно-правового забезпечення у сфері земельних відносин; забезпечення проведення земельної реформи; розробка та реалізація загальнодержавних і регіональних програм використання та охорони земель; забезпечення здійснення землеустрою, моніторингу земель і державного контролю за використанням та охороною земель; забезпечення проведення державної експертизи документації із землеустрою у випадках та порядку, визначених законом, ведення та адміністрування ДЗК, охорони земель, реформування земельних відносин; розроблення економічного механізму регулювання земельних відносин; участь у розробленні заходів щодо розвитку ринку земель; міжнародне співробітництво в галузі земельних відносин (ст. 15 ЗК України);
2) реалізація державної політики: 
а) сфера охорони навколишнього середовища в галузі земельних відносин: участь у реалізації загальнодержавних і регіональних програм використання та охорони земель; участь у розробці проектів нормативно-правових актів у галузі охорони земель та відтворення родючості ґрунтів; координація і забезпечення здійснення оцінки впливу на довкілля; внесення пропозицій щодо формування державної політики в галузі охорони та раціонального використання земель; здійснення міжнародного співробітництва з питань охорони земель (ст. 141 ЗК України);
б) сфера охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів в галузі земельних відносин: консервації деградованих і малопродуктивних земель; збереження водно-болотних угідь; виконання екологічних вимог при наданні у власність і користування, зокрема в оренду, земельних ділянок; здійснення заходів щодо запобігання забрудненню земель хімічними і радіоактивними речовинами, відходами, стічними водами; додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; додержання екологічних нормативів з питань використання та охорони земель; установлення та використання природоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також додержання режиму використання їхніх територій (ст. 142 ЗК України);
в) ЦОВВ в сфері земельних відносин: внесення пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, установлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин; участь у розробленні та виконанні державних, регіональних та місцевих програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання земель, їхнього відтворення та охорони, проведення моніторингу земель, територіальне планування; організація проведення робіт, пов’язаних із реалізацією земельної реформи; проведення моніторингу та охорони земель; ведення та адміністрування ДЗК; участь у державному регулюванні планування територій; проведення державної експертизи землевпорядної документації; здійснення заходів щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі; розпорядження землями державної власності в межах, визначених ЗК України (ст. 151 ЗК України);
г) сфера здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин: ведення державного обліку і реєстрація земель, достовірність інформації про наявність та використання земель; виконання умов зняття, збереження і використання родючого шару ґрунту під час проведення гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, пов’язаних із порушенням ґрунтового покриву, своєчасним проведенням рекультивації порушених земель; дотримання вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; дотримання суб’єктами земельних відносин вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотримання правил установленого режиму експлуатації протиерозійних, гідротехнічних споруд, збереження захисних насаджень і межових знаків; проведення землеустрою, виконання заходів, передбачених проектами землеустрою, дотримання власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; розміщення, проектування, будівництво та введення в експлуатацію об’єктів, що негативно впливають або можуть вплинути на стан земель; здійснення заходів стосовно захисту земель від водної і вітрової ерозії, селів, підтоплення, заболочення, засолення, солонцювання, висушування, ущільнення та інших процесів, що призводять до погіршення стану земель, а також щодо недопущення власниками та користувачами земельних ділянок псування земель шляхом їхнього забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами, заростання чагарниками, дрібноліссям та бур’янами; дотримання строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок та обов’язкове виконання заходів приведення їх у стан, придатних до використання за призначенням; дотримання порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва; використання земельних ділянок відповідно до цільового призначення; дотримання вимог земельного законодавства органами управління у сфері земельних відносин з питань передачі земель у власність та надання в користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (ст. 152 ЗК України);
Конкретизація функцій і повноважень відповідно до ЗК України, інших нормативно-правових актів, що регулюють окремі аспекти земельних відносин в Україні, відбувається в положеннях про відповідні міністерства та інші органи виконавчої влади, які є спеціальними в системі державного управління сферою земельних відносин.
Так, Міністерство енергетики та захисту довкілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, біологічної і генетичної безпеки. Основними завданнями в галузі земельних відносин є державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства про раціональне використання, відтворення і охорону природних ресурсів, відтворення та охорону земель, екологічну та радіаційну безпеку, охорону і використання територій та об’єктів природно-заповідного фонду, збереження, відтворення та невиснажливе використання біологічного і ландшафтного різноманіття тощо.
Державна екологічна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Основними завданнями Держекоінспекції є здійснення у межах повноважень державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо: охорони земель, надр; екологічної та радіаційної безпеки; охорони і використання територій та об’єктів природно-заповідного фонду тощо.
Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну аграрну політику, державну політику у сфері сільського господарства та з питань продовольчої безпеки держави, у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері ДЗК, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів тощо.
Більшу частину ключових завдань щодо реалізації державної політики у сфері земельних відносин покладено на Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, що є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері ДЗК, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Відповідно до основних функцій і повноважень Держгеокадастр здійснює системну організацію та реалізацію низки управлінських процесів за такими напрямами діяльності: 
–	ДЗК та реєстрація – єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їхнє цільове призначення, обмеження в їхньому використанні, а також дані про кількісну та якісну характеристику земель, їхню оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; 
–	геодезія та картографія – створення та розвиток національної інфраструктури геопросторових даних, установлення та внормування географічних назв, демаркації та делімітації державного кордону, підготовка міжнародних договорів тощо; 
–	надання адміністративних послуг через центри надання адміністративних послуг при місцевих державних адміністраціях та органах місцевого самоврядування, які надаються на платній та безоплатній основі за такими напрямами: внесення інформації до бази даних ДЗК (державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у використанні земель); видача з бази даних витягів та довідок; проведення державної експертизи;
–	землеустрій та охорона земель – перерозподіл земель, формування раціональної системи землеволодінь і землекористувань, створення екологічно сталих ландшафтів і агросистем, установлення меж адміністративно-територіальних одиниць, територій з особливим природоохоронним, рекреаційним і заповідним режимами, меж земельних ділянок власників і землекористувачів тощо; охорона земель, спрямована на забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель; 
–	державна експертиза землевпорядної документації полягає в аналізі з метою перевірки та оцінки об’єктів експертизи щодо їхньої відповідності вимогам законодавства, установленим стандартам, нормам і правилам; 
–	грошова оцінка земель – регулювання діяльності суб’єктів оціночної діяльності у сфері оцінки земель, які визначають вартість об’єкта оцінки, яка використовується при здійсненні цивільно-правових угод; проведенні нормативної грошової оцінки для визначення розміру земельного податку тощо; 
–	сертифікація інженерів-землевпорядників та інженерів-геодезистів з метою забезпечення якісного надання послуг зі складення землевпорядної документації та гарантією якісного виконання робіт із землеустрою, яка здійснюється шляхом приймання іспиту на отримання сертифікату Кваліфікаційною комісією; 
–	розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, яке згідно з чинним законодавством здійснюється Держгеокадастром та його територіальними органами шляхом передачі у власність або в користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. 
Аналіз змісту Положень про Державне агентство лісових ресурсів України, про Державне агентство водних ресурсів України свідчить, що ними здійснюється певне коло повноважень, що має відношення до сфери земельних відносин у частині ведення лісовпорядкування, мисливського впорядкування, ведення державного лісового кадастру, моніторинг ґрунтів з метою вирощування продуктивних лісових насаджень, моніторинг меліоративного стану зрошуваних та осушуваних земель, ведення державного водного кадастру, погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель водного фонду. 
Так, сьогодні можна спостерігати досить розгалужену систему органів державної влади спеціальної компетенції у сфері земельних відносин. Як слушно зазначає А. Мартин, попри те, що протягом чверті століття державні органи земельних ресурсів під різними приводами зазнавали неодноразових реорганізацій, можна відмітити незмінний тренд на постійне розширення та зміцнення їх управлінської вертикалі, інституційне закріплення на рівні законодавства адміністративного впливу на практично всі процеси набуття і реалізації прав на землю тощо. Тому наразі усунення надмірної концентрації важелів адміністративного впливу на земельні відносини та ліквідація державних органів земельних ресурсів із передачею їхніх повноважень органам місцевого самоврядування та іншим центральним органам виконавчої влади слід розглядати як пріоритетне завдання покращення регулювання земельних відносин в Україні.
Як зазначає В.А. Боклаг, серед основних причин низької ефективності виконавчої влади в системі управління земельними ресурсами є: неузгодженість дій різних виконавчих структур, непослідовність і суперечливість рішень, низька виконавча дисципліна; дублювання споріднених функцій різними органами управління; надмірна концентрація функцій управління на вищих щаблях виконавчої влади; незбалансована регіональна політика; закритість органів виконавчої влади для контролю з боку суспільства; корупція та економічна злочинність у державних структурах, а також низький престиж державної служби в Україні. Тому пропонує вдосконалити організаційний механізм реалізації державної земельної політики шляхом реформування організаційної структури центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів шляхом: 
а) зведення його функцій винятково до регуляторних; 
б) централізувати ведення державного земельного кадастру всіх категорій земель; 
в) забезпечити створення раціональної інфраструктури ринку землі, що дасть змогу звести функції органів державної влади до реєстрації майнових прав на земельні ділянки, ліцензування діяльності інфраструктурних організацій, контролю за грошовою оцінкою земель та їхнім раціональним використанням. 
Як зазначає Т.Г. Титаренко, неефективність системи органів державного управління земельними відносинами зумовлена намаганням різних політичних сил, які приходять до влади, на свій лад реорганізувати чинну систему та змінити її кадровий склад. Проте причиною таких змін є не відсутність належної підготовки, а спрямування процесів організаційних, функціональних, кадрових змін на досягнення мети, яка передбачає реалізацію внутрішньокланових, партійних інтересів, відповідних бізнес-структур, що обслуговують і одночасно мають за мету створення економічної бази діяльності таких політичних сил, збагачення окремих осіб, зі встановлення повного контролю за процесами набуття власності, володіння та користування земельними ресурсами через механізм держави, що, своєю чергою, дискредитує систему державного управління сферою земельних відносин України, породжує соціальне напруження шляхом систематичного порушення конституційно встановлених прав громадян України у сфері володіння, користування і розпорядження землею. На думку автора, удосконалення інституціонального забезпечення має відбутись шляхом упровадження в практику державного та регіонального управління нової інституціональної дорадчої форми – Ради з розвитку продуктивних сил України, структурні підрозділи якої опікуватимуться вирішенням проблем щодо фінансово-економічного, адміністративного, правового, організаційно-землевпорядного забезпечення, формування земельної власності та землекористування, забезпечення охорони земель, стратегічного управління та планування, контролювання та коригування діяльністю щодо розвитку продуктивних сил в Україні. 
Дослідження Т.Г. Прокопович узагальнено представляють низку недоліків, які можна усунути під час оптимізації архітектури системи державного управління земельними відносинами, до яких автор зараховує: 
•	наявність великої кількості державних органів управління у сфері земельних відносин, підпорядкування центральних органів виконавчої влади в галузі земельних відносин різним міністерствам; 
•	відсутність єдиного органу управління землями державної і комунальної власності; 
•	розпорошена відповідальність за ефективне використання земель державної і комунальної власності між різними органами виконавчої влади і місцевого самоврядування; 
•	відсутність стабільності в системі органів управління земельними відносинами. Автор приходить до висновку, що вдосконалення системи управління земельними відносинами потрібно здійснити через створення єдиного державного органу з управління земельними ресурсами у вигляді багатофункціонального і структурно складного об’єкту, де складовими частинами мають бути агентство з управління землями державної власності, агентство з охорони навколишнього природнього середовища, екологічна інспекція, інспекція з використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, департамент державного кадастру і реєстрації прав на землю. 
Таким чином, як зазначає А.О. Бойко, з огляду на окреслене коло наукової проблематики та перспективних шляхів вирішення пов’язаних із нею завдань доцільним є наукове обґрунтування змісту та структури законодавчо-інституційних засад формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні саме з точки зору системного, структурного, процесного та функціонального підходів. 
Доцільність пошуку ефективних шляхів удосконалення організаційного механізму реалізації державної політики у сфері земельних відносин обумовлюється також викликами і загрозами в зазначеній сфері, провідними серед яких є: високий рівень корупції в органах державної влади, неефективне використання обмежених фінансових ресурсів, функціональна і нормативно-правова неузгодженість взаємодії між управлінськими ланками, які здійснюють реалізацію державної політики у сфері земельних відносин за окремими напрямами. Усе вище зазначене дозволяє констатувати наявність системної кризи саме в процесах управління формуванням та реалізації державної політики у сфері земельних відносин, які можливо подолати шляхом удосконалення організаційного механізму реалізації державної політики зазначеної сфери.
Основними методичними принципами реалізації шляхів удосконалення організаційного механізму реалізації державної політики у сфері земельних відносин, на думку А.О. Бойко, є такі: 
–	функціонального розподілу – полягає в необхідності чіткого впорядкування і визначення напрямів роботи із розробки стандартів якості за напрямами реалізації державної політики відповідно до повноважень владних структур, органів управління, посадових осіб, установлення меж та обсягів персональної відповідальності за вирішення поставлених завдань щодо створення систем управління якістю та системи оцінки ефективності реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні; 
–	владної субординації – полягає в необхідності детермінації службових взаємовідносин між виконавчими і керівними ланками та структурами в процесах взаємодії щодо впровадження систем управління якістю за відповідними функціональними напрямами, адміністративного ранжування та координації окремих складових проекту, напрямів та сфери відповідальності за діяльність підпорядкованих структур; 
–	домінантності процесів централізації – полягає в необхідності чіткої стандартизації та уніфікації змісту та правил формування систем управління якістю за відповідними напрямами реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні, охоплюючи всі ланки та рівні управління: центральні виконавчі органи влади, територіальні підрозділи, органи місцевого самоврядування тощо; 
–	експертної колегіальності – визначає необхідність формування експертних робочих груп з метою розробки змісту стандартів систем управління якістю за відповідними напрямами реалізації державної політики у сфері земельних відносин, надання адміністративних послуг, нормативне врегулювання механізмів прийняття і затвердження остаточних управлінських рішень щодо впровадження стандартів управління якістю та оцінки ефективності діяльності організації і установ у сфері земельних відносин в Україні; 
–	системної взаємодії – полягає в необхідності впорядкування паралельних і лінійних процесів розробки і впровадження стандартів управління якістю, узгодженості їх у часі та етапності виконання, делегування владних повноважень, забезпечення цілісності виконавчої системи, підвищення її адаптаційних можливостей і здатності реагувати на зміни внутрішніх і зовнішніх умов, які можуть впливати на процеси розробки і впровадження систем управління якістю в органах державної влади у сфері земельних відносин в Україні.
Тому пріоритетними шляхами вдосконалення організаційного механізму реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні є такі: 
1) упровадження в практику діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування визначених і обґрунтованих критеріїв та оцінки ефективності механізмів формування та реалізації державної політики земельних відносин;
2) упровадження в практику діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування механізмів забезпечення якості реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні, визначених у розробленій процесуальній моделі.
Отже, залишається важливим питання розмежування повноважень органів спеціальної компетенції, що сприятиме усуненню надмірного зосередження важелів адміністративного впливу на земельні відносини. Таке рішення має бути обумовлено фактичним завершенням земельної реформи та необхідністю здійснення реальної децентралізації, а також подальшим розвитком земельного законодавства.
Апробація результатів дослідження. Результати кваліфікаційної роботи були обговорені на засіданнях кафедри цивільного права Запорізького національного університету. Положення даної кваліфікаційної роботи були враховані автором під час участі у роботі наукових конференцій: Міжнародна науково-практична конференція «Сучасне державотворення та правотворення: питання теорії та практики» м. Одеса, 13-14 грудня 2019 р., Міжнародна науково-практична конференція «Актуальні питання розвитку права та законодавства: наукові дискусії» м. Львів, 20-21 грудня 2019 р.

РОЗДІЛ 2 ПРАКТИЧНА ЧАСТИНА

2.1 Поняття та загальна характеристика державної політики у сфері земельних відносин в Україні

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об’єктами права власності Українського народу

від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією

Поняття «земля»

у Законі України «Про охорону земель» розглядається як поверхня суші з ґрунтами, корисними копалинами та іншими природними елементами, що органічно поєднані й функціонують разом з нею

М.В. Шульга вважає, що під землею як об’єктом земельних правовідносин необхідно розуміти найважливішу складову навколишнього природного середовища, що являє собою частину земної кори, яка є просторовою основою ландшафту, і знаходиться над надрами та використовується як засіб виробництва в сільському та лісовому господарстві або для розташування різних об’єктів

як основа національного багатства, стратегічний економічний ресурс і абсолютна власність українського народу, з точки зору теорії держави і права, національної безпеки, розуміється вченими як головна територіально-просторова частина довкілля в межах території України, що виступає основою її територіальної цілісності та суверенітету

Т.Г. Титаренко розуміє їх як специфічний вид суспільних відносин між юридичними та фізичними особами, органами державної влади, органами місцевого самоврядування з приводу володіння, користування, розпорядження та управління землями, земельними ділянками, а також з приводу охорони та відтворення земель

На думку В.В. Пахомова, земельними відносинами слід визнавати, окрім відносин власності, інші суспільні відносини, як-от: охорона земель, їхнє відтворення, підвищення родючості ґрунтів, застосування відповідальності за правопорушення у сфері земельних відносин, раціональне використання, здійснення управління у сфері земельних відносин

На думку А.О. Бойко, земельні відносини – це правові, економічні, соціальні, управлінські процеси взаємодії між юридичними та фізичними особами, органами державної влади, органами місцевого самоврядування, спрямовані на впорядкування та регулювання їхньої діяльності під час набуття власності, користування та розпорядження земельними ресурсами

Як зазначає Л.В. Мілімко, зміст земельних відносин становлять повноваження щодо володіння, користування, розпорядження землею; відносини щодо раціонального використання, відновлення та охорони земельних ресурсів; управління в цій сфері

«Земельні відносини»

Застосування процесного підходу до розуміння поняття земельних відносин дозволяє відобразити специфіку та всю палітру міжсуб’єктних відносин щодо їхнього об’єкта – земельних ресурсів

Сферою земельних відносин є впорядкована сукупність органів державної влади та місцевого самоврядування, організацій, закладів та громадян, що здійснюють діяльність для забезпечення реалізації своїх інтересів і прав щодо володіння, користування та розпорядження землею шляхом налагодження економічних, соціальних, екологічних, управлінських, правових процесів взаємодії

Державна політика формується та реалізується в процесі здійснення управлінської діяльності органами державної влади у сфері земельних відносин

державна політика регулювання земельних відносин – це багатовимірна система економічних, організаційних та правових заходів, спрямованих на розвиток, удосконалення або докорінну зміну земельних відносин у пріоритетному для держави напрямі, що здійснюються державними органами з метою раціоналізації використання та охорони землі

.

Основними завданнями державної політики регулювання земельних відносин є:

визначення організаційного, економічного та землевпорядного механізму розвитку земельних відносин

забезпечення створення системи гарантування прав власності на землі та інфраструктуру ринку землі

удосконалення системи платежів за землю

формування дієвої системи підвищення ефективності державного регулювання земельних відносин та управління землекористуванням

забезпечення здійснення заходів із землеустрою як інструментарію регулювання земельних відносин

поетапне введення земельних ділянок та прав на них в економічний оборот, формування та розвиток ринку земель

формування інституту обмежень використання земель, пов’язаних з охороною земель та забезпечення екологічної збалансованості землекористування

фінансове та інвестиційне забезпечення заходів щодо розвитку земельних відносин в Україні

удосконалення наукового та освітнього забезпечення

А.О. Бойко серед принципів формування державної політики у сфері земельних відносин з точки зору впорядкування та оптимізації цього процесу, надання йому більш чіткої цільової визначеності, обґрунтованості виокремлює такі:

цільової узгодженості та адекватності

полягає в необхідності визначення цілей державної політики на основі врахування суспільних, державних, приватних інтересів, реального стану справ у сфері земельних відносин, їх ієрархічного збалансування за пріоритетністю щодо отримання стратегічних результатів, які є вагомими для суспільства загалом, а не окремих учасників земельних відносин

соціальної спрямованості

передбачає задоволення потреб усього українського народу щодо вирішення завдань продовольчої, екологічної безпеки, створення належних і безпечних умов територіального розселення, гарантування права рівного доступу всім громадянам щодо набуття, користування та розпорядження землею, обмеження процесів монополізації земельних ресурсів

критеріальності і прогнозованості

полягає в необхідності побудови державної політики у сфері земельних відносин на основі чітко визначених загальних критеріїв за пріоритетними напрямами політики і уточнювальних групах показників із визначенням бажаних, нормативно-прогнозних, кількісно-якісних значень, які характеризували б якість та ефективність державної політики

а) оптимальності у функціонально-ієрархічній взаємодії органів державної влади, яка має передбачати чітке розмежування функцій і обсягів повноважень, цільову конкретизацію управлінських процесів, забезпечення гнучкої координації взаємодії між органами державної влади та місцевого самоврядування

б) інформатизації та технічної автоматизації управлінського процесу, який передбачає максимальне використання комп’ютерних систем управління процесами збору, систематизації, обліку та обробки даних, користування та розпорядження земельними ресурсами, створення ефективних інформаційних мереж комунікації між органами державного управління відповідних організаційно-структурних рівнів

в) громадського контролю за процесом реалізації державної політики у сфері земельних відносин, який полягає в налагодженні ефективної системи взаємодії між громадськими інституціями та органами державної влади в частині забезпечення доступу до інформації, прозорості та легітимності управлінських рішень, створення системи громадської протидії корупції 

Принципи реалізації державної політики у сфері земельних відносин мають забезпечити ефективність та високу якість управлінських процесів, діяльності органів державної влади в ході реалізації програмних заходів, визначених державною політикою, які мають вирішити завдання та досягти мети, а саме: 

2.2 Система органів державної влади у сфері земельних відносин

Суб’єкти земельних відносин

громадяни

органи державної влади 

юридичні особи

органи місцевого самоврядування

На думку В.А. Боклаг, суб’єкти державного регулювання земельних відносин доцільно об’єднати у дві групи:

перша група 
– це органи державної влади та управління, до компетенції яких входить формування та реалізація державної політики у сфері земельних відносин

друга група
– це організації й установи різних форм власності й організаційно-правових форм, які допомагають державним органам регулювати процес землекористування

Ключовими суб’єктами системи земельних відносин є органи державної влади, які утворюють упорядковану, ієрархічну, відкриту, складну систему, яка продукує процеси управління земельними відносинами в межах установлених законодавством повноважень і функцій.

Ознаки органів державної влади як суб’єктів земельних правовідносин

держава та її органи є носіями права територіального верховенства як просторової межі політичної державної влади, яка поширюється на відповідні території незалежно від форми власності на землю в її межах

державно-владні повноваження як ознака органу державної влади в якості суб’єкту земельних правовідносин є необхідним атрибутом усіх органів державної влади

землі в межах території України, які перебувають у державній власності, формально належать невизначеному колу осіб – всім громадянам України

відіграють важливу роль у питаннях дотримання встановлених норм земельного правопорядку, будучи одночасно гарантом неухильного дотримання норм земельного законодавства

Зміст поняття «повноваження»

сукупність прав і обов’язків державних органів влади, посадових осіб, закріплених за ними у встановленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій

повноваження органів державної влади у сфері земельних відносин випливають з основних функцій і, власне, є їхнім відображенням

Організаційна структура органів державної влади у сфері земельних відносин в Україні побудована відповідно до адміністративно-територіального устрою країни, поділу гілок влади на законодавчу, виконавчу, судову, основних положень про місцеве самоврядування в Україні

система органів спеціальної компетенції

•	Міністерство енергетики та захисту довкілля України, 
•	Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, 
•	Державна екологічна інспекція України, 
•	Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, 
•	Державне агентство лісових ресурсів України, 
•	Державне агентство водних ресурсів України та ін.

система органів загальної компетенції

•	Верховна Рада України, 
•	Верховна Рада АРК, 
•	Президент України, 
•	Кабінет Міністрів України,
•	Рада міністрів АРК, 
•	органи місцевого самоврядування, 
•	місцеві органи виконавчої влади

Система органів державної влади у сфері земельних відносин

повноваження Верховної Ради України:
•	державне регулювання земельних відносин, 
•	визначення засад державної політики і затвердження загальнодержавних програм щодо використання та охорони земель, 
•	безпосередня участь у конкретних земельних відносинах

повноваження органів виконавчої влади:
•	право розпорядження землями державної власності, 
•	реалізація державної політики і виконання загальнодержавних та регіональних програм використання та охорони земель, 
•	участь у конкретних земельних відносинах

повноваження органів місцевого самоврядування:
•	право розпорядження землями комунальної власності, 
•	забезпечення реалізації державної політики та регіональних програм використання земель, 
•	участь у конкретних земельних відносинах

Повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування у галузі земельних відносин можуть бути класифіковані наступним чином:

2.3 Повноваження органів державної влади загальної компетенції у сфері земельних відносин 

Повноваження Верховної Ради України в галузі земельних відносин:

прийняття законів у галузі регулювання земельних відносин

визначення засад державної політики в галузі використання та охорони земель

затвердження загальнодержавних програм щодо використання та охорони земель

встановлення і зміна меж районів і міст

погодження питань, пов’язаних із зміною цільового призначення особливо цінних земель державної та комунальної власності, припиненням права постійного користування ними відповідно до ЗК України

пов’язані з:

законотворча функція 

решта повноважень відображають зміст регулятивно-погоджувальної функції

політико-формуюча функція

розробленням та прийняттям законів у сфері земельних відносин

формуванням засад і власне змісту державної політики у сфері земельних відносин

вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до Конституції України

єдиний орган 
законодавчої влади в Україні

Президент України

глава держави

оголошує у разі необхідності окремі місцевості України зонами надзвичайної екологічної ситуації

гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України

з наступним затвердженням цих рішень Верховною Радою України

вказані повноваження голови держави також може бути віднесено до повноважень у галузі земельних відносин

Особливе місце в системі органів державної влади, наділених повноваженнями у галузі земельних відносин, належить органам державної виконавчої влади. Виконавча влада здійснюється системою спеціально створюваних органів публічної влади різних рівнів, наділених виконавчою компетенцією.

Кабінет Міністрів України

згідно Конституції України є вищим органом у системі органів виконавчої влади

реалізує державну політику у галузі використання і охорони земель

Повноваженння Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин

розпорядження землями державної власності в межах, визначених ЗК України

реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель

вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону

викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом

координація проведення земельної реформи

розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель

організація ведення ДЗК, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою

встановлення порядку проведення моніторингу земель

внесення до Верховної Ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст 

Повноваженння Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин

законодавчі можливості 
уряду в галузі земельних відносин значно розширені ЗК України

ч. 2 ст. 84 ЗК України

здійснює повноваження власника щодо земель державної власності згідно з законом у межах і порядку, визначених ЗК України

уповноважений надавати у постійне користування земельні ділянки із земель державної власності юридичним особам у випадках, визначених ст.ст. 149 та 150 ЗК України

має право приймати рішення щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, для суспільних та інших потреб

за погодженням з Верховною Радою України має повноваження на продаж земельних ділянок, що перебувають у власності держави, іноземним державам та іноземним юридичним особам

визначає порядок встановлення та зміни цільового призначення земель

надає дозвіл на проведення розвідувальних робіт на землях заповідників, національних дендрологічних, ботанічних, меморіальних парків, поховань і археологічних пам’яток

затверджує методику грошової та експертної оцінки землі тощо

ч. 3 ст. 97 
ЗК України

ч. 1 ст. 129 ЗК України

ч. 7 ст. 122 ЗК України

ч.ч. 2, 9
ст. 149 
ЗК України

ч. 3 ст. 20 
ЗК України

ч. 8 ст. 128 ЗК України

Повноваження 
Верховної Ради АРК

розпорядження землями, що перебувають у спільній власності територіальних громад

зміст цих повноважень доцільно звести до трьох функцій:

забезпечення реалізації державної політики в галузі використання та охорони земель

погодження загальнодержавних програм використання та охорони земель, участь у їхній реалізації в межах території АРК

затвердження та участь у реалізації республіканських програм використання земель, підвищення родючості ґрунтів, охорони земель

координація діяльності районних і міських рад у галузі земельних відносин, діяльності місцевих органів земельних ресурсів, здійснення контролю за використанням та охороною земель

установлення та зміна меж сіл, селищ, що не входять до складу відповідного району

регулятивно-погоджувальної

реалізаційно-розпорядчої

координаційної

Законі України «Про місцеві державні адміністрації»

ЗК України досить чітко сформулював повноваження Ради міністрів АРК і місцевих адміністрацій у галузі земельних відносин. Це, перш за все, стосується:

ст. 17 ЗК України

можливості розпорядження землями державної власності у межах, визначених ЗК України

участі у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель

викупу земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених законом

координації здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель

підготовки висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок

координації діяльності державних органів земельних ресурсів тощо

Повноваження місцевих державних адміністрацій 
визначені в:

2.4 Повноваження органів державної влади спеціальної компетенції у сфері земельних відносин

а) сфера охорони навколишнього природного середовища в галузі земельних відносин:

Перелік повноважень органів державної влади спеціальної компетенції передбачено ст.ст. 14-152 ЗК України. Законодавцем проведено групування повноважень центральних органів виконавчої влади за функціональними напрямами, які відображають загальний зміст управлінських дій із їхнім розмежуванням за процесами формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин:

1) формування державної політики

•	участь у розробленні загальнодержавних і регіональних програм використання і охорони земель;
•	участь у формуванні державної політики в галузі охорони та раціонального використання земель;
•	організація моніторингу земель (ст. 14 ЗК України)

б) ЦОВВ у сфері земельних відносин: 

•	здійснення нормативно-правового забезпечення у сфері земельних відносин; забезпечення проведення земельної реформи;
•	розробка та реалізація загальнодержавних і регіональних програм використання та охорони земель; забезпечення здійснення землеустрою, моніторингу земель і державного контролю за використанням та охороною земель;
•	забезпечення проведення державної експертизи документації із землеустрою у випадках та порядку, визначених законом, ведення та адміністрування ДЗК, охорони земель, реформування земельних відносин;
•	розроблення економічного механізму регулювання земельних відносин;
•	участь у розробленні заходів щодо розвитку ринку земель; міжнародне співробітництво в галузі земельних відносин (ст. 15 ЗК України)

а) сфера охорони навколишнього середовища в галузі земельних відносин:

•	участь у реалізації загальнодержавних і регіональних програм використання та охорони земель; 
•	участь у розробці проектів нормативно-правових актів у галузі охорони земель та відтворення родючості ґрунтів; 
•	координація і забезпечення здійснення оцінки впливу на довкілля; 
•	внесення пропозицій щодо формування державної політики в галузі охорони та раціонального використання земель; 
•	здійснення міжнародного співробітництва з питань охорони земель (ст. 141 ЗК України)

2) реалізація державної політики:

б) сфера охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів в галузі земельних відносин:

•	консервації деградованих і малопродуктивних земель; 
•	збереження водно-болотних угідь; 
•	виконання екологічних вимог при наданні у власність і користування, зокрема в оренду, земельних ділянок; 
•	здійснення заходів щодо запобігання забрудненню земель хімічними і радіоактивними речовинами, відходами, стічними водами; 
•	додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
•	додержання екологічних нормативів з питань використання та охорони земель; 
•	установлення та використання природоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також додержання режиму використання їхніх територій (ст. 142 ЗК України)

в) ЦОВВ в сфері земельних відносин:

•	внесення пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, установлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин;
•	участь у розробленні та виконанні державних, регіональних та місцевих програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання земель, їхнього відтворення та охорони, проведення моніторингу земель, територіальне планування;
•	організація проведення робіт, пов’язаних із реалізацією земельної реформи; проведення моніторингу та охорони земель;
•	ведення та адміністрування ДЗК; 
•	участь у державному регулюванні планування територій;
•	проведення державної експертизи землевпорядної документації;
•	здійснення заходів щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі;
•	розпорядження землями державної власності в
межах, визначених ЗК України (ст. 151 ЗК       України)

г) сфера здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин:

•	ведення державного обліку і реєстрація земель, достовірність інформації про наявність та використання земель; 
•	виконання умов зняття, збереження і використання родючого шару ґрунту під час проведення гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, пов’язаних із порушенням ґрунтового покриву, своєчасним проведенням рекультивації порушених земель; 
•	дотримання вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; 
•	дотримання суб’єктами земельних відносин вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю тощо (ст. 152 ЗК України)

головний органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, біологічної і генетичної безпеки

Міністерство
енергетики та захисту довкілля України

Основні завдання в галузі земельних відносин

раціональне використання, відтворення і охорону природних ресурсів

відтворення та охорону земель, екологічну та радіаційну безпеку

державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства про:

охорону і використання територій та об’єктів природно-заповідного фонду

збереження, відтворення та невиснажливе використання біологічного і ландшафтного різноманіття тощо

центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів

Основні завдання Держекоінспекції

охорони земель, надр

охорони і використання територій та об’єктів природно-заповідного фонду тощо

Державна екологічна інспекція України

здійснення у межах повноважень державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо:

 екологічної та радіаційної безпеки

державну політику у сфері сільського господарства та з питань продовольчої безпеки держави

головний орган у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує:

Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

державну аграрну політику

державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності

державну політику у сфері земельних відносин, землеустрою

державну політику у сфері ДЗК

державну політику у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства

державну політику у сфері використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру

центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику:

•	у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності;
•	у сфері земельних відносин, землеустрою;
•	у сфері ДЗК;
•	у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства;
•	у сфері використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів

Напрями діяльності

ДЗК та реєстрація

геодезія та картографія

надання адміністративних послуг через центри надання адміністративних послуг при місцевих державних адміністраціях та органах місцевого самоврядування

землеустрій та охорона земель

державна експертиза землевпорядної документації

грошова оцінка земель

сертифікація інженерів-землевпорядників та інженерів-геодезистів

розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності

єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їхнє цільове призначення, обмеження в їхньому використанні, а також дані про кількісну та якісну характеристику земель, їхню оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами

створення та розвиток національної інфраструктури геопросторових даних, установлення та внормування географічних назв, демаркації та делімітації державного кордону, підготовка міжнародних договорів тощо

надаються на платній та безоплатній основі за такими напрямами: внесення інформації до бази даних ДЗК (державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у використанні земель); видача з бази даних витягів та довідок; проведення державної експертизи

перерозподіл земель, формування раціональної системи землеволодінь і землекористувань, створення екологічно сталих ландшафтів і агросистем, установлення меж адміністративно-територіальних одиниць, територій з особливим природоохоронним, рекреаційним і заповідним режимами, меж земельних ділянок власників і землекористувачів тощо; охорона земель, спрямована на забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель

землеустрій та охорона земель

надання адміністративних послуг

геодезія та картографія

ДЗК та реєстрація

Напрями діяльності Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру

згідно з чинним законодавством здійснюється Держгеокадастром та його територіальними органами шляхом передачі у власність або в користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності

розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності

полягає в аналізі з метою перевірки та оцінки об’єктів експертизи щодо їхньої відповідності вимогам законодавства, установленим стандартам, нормам і правилам

регулювання діяльності суб’єктів оціночної діяльності у сфері оцінки земель, які визначають вартість об’єкта оцінки, яка використовується при здійсненні цивільно-правових угод; проведенні нормативної грошової оцінки для визначення розміру земельного податку тощо

здійснюється з метою забезпечення якісного надання послуг зі складення землевпорядної документації та гарантією якісного виконання робіт із землеустрою шляхом приймання іспиту на отримання сертифікату Кваліфікаційною комісією

державна експертиза землевпорядної документації

грошова оцінка земель

сертифікація інженерів-землевпорядників та інженерів-геодезистів

Державне агентство лісових ресурсів України та Державне агентство водних ресурсів України здійснюють певне коло повноважень, що має відношення до:

Положення про Державне агентство лісових ресурсів України

Положення про Державне агентство водних ресурсів України

сфери земельних відносин у частині ведення лісовпорядкування

мисливського впорядкування

моніторинг ґрунтів з метою вирощування продуктивних лісових насаджень

ведення державного лісового кадастру

моніторинг меліоративного стану зрошуваних та осушуваних земель

ведення державного водного кадастру

погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель водного фонду

Аналіз змісту свідчить:

пріоритетне завдання покращення регулювання земельних відносин в Україні

Попри те, що протягом чверті століття державні органи земельних ресурсів під різними приводами зазнавали неодноразових реорганізацій, можна відмітити незмінний тренд на:

Усунення надмірної концентрації важелів адміністративного впливу на земельні відносини та ліквідація державних органів земельних ресурсів із передачею їхніх повноважень органам місцевого самоврядування та іншим центральним органам виконавчої влади 

постійне розширення та зміцнення їх управлінської вертикалі

інституційне закріплення на рівні законодавства адміністративного впливу на практично всі процеси набуття і реалізації прав на землю тощо

низький престиж державної служби в Україні

Основні причини низької ефективності виконавчої влади в системі управління земельними ресурсами:

Боклаг В.А. зазначає

неузгодженість дій різних виконавчих структур

непослідовність і суперечливість рішень

низька виконавча дисципліна

незбалансована регіональна політика

надмірна концентрація функцій управління на вищих щаблях виконавчої влади

дублювання споріднених функцій різними органами управління

закритість органів виконавчої влади для контролю з боку суспільства

корупція та економічна злочинність у державних структурах

Боклаг В.А. пропонує вдосконалити організаційний механізм реалізації державної земельної політики шляхом реформування організаційної структури центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів шляхом: 

зведення його функцій винятково до регуляторних

централізувати ведення державного земельного кадастру всіх категорій земель

забезпечити створення раціональної інфраструктури ринку землі, що дасть змогу звести функції органів державної влади до реєстрації майнових прав на земельні ділянки, ліцензування діяльності інфраструктурних організацій, контролю за грошовою оцінкою земель та їхнім раціональним використанням

Дослідження Т.Г. Прокопович узагальнено представляють низку недоліків, які можна усунути під час оптимізації архітектури системи державного управління земельними відносинами, до яких автор зараховує: 

наявність великої кількості державних органів управління у сфері земельних відносин, підпорядкування центральних органів виконавчої влади в галузі земельних відносин різним міністерствам

відсутність єдиного органу управління землями державної і комунальної власності

розпорошена відповідальність за ефективне використання земель державної і комунальної власності між різними органами виконавчої влади і місцевого самоврядування 

відсутність стабільності в системі органів управління земельними відносинами

Автор приходить до висновку, що вдосконалення системи управління земельними відносинами потрібно здійснити через створення єдиного державного органу з управління земельними ресурсами у вигляді багатофункціонального і структурно складного об’єкту, де складовими частинами мають бути агентство з управління землями державної власності, агентство з охорони навколишнього природного середовища, екологічна інспекція, інспекція з використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, департамент державного кадастру і реєстрації прав на землю

Основними методичними принципами реалізації шляхів удосконалення організаційного механізму реалізації державної політики у сфері земельних відносин, на думку А.О. Бойко, є такі: 

функціонального розподілу

полягає в необхідності чіткого впорядкування і визначення напрямів роботи із розробки стандартів якості за напрямами реалізації державної політики відповідно до повноважень владних структур, органів управління, посадових осіб, установлення меж та обсягів персональної відповідальності за вирішення поставлених завдань щодо створення систем управління якістю та системи оцінки ефективності реалізації державної політики у сфері земель

владної субординації

полягає в необхідності детермінації службових взаємовідносин між виконавчими і керівними ланками та структурами в процесах взаємодії щодо впровадження систем управління якістю за відповідними функціональними напрямами, адміністративного ранжування та координації окремих складових проекту, напрямів та сфери відповідальності за діяльність підпорядкованих структур

домінантності процесів централізації

полягає в необхідності чіткої стандартизації та уніфікації змісту та правил формування систем управління якістю за відповідними напрямами реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні, охоплюючи всі ланки та рівні управління: центральні виконавчі органи влади, територіальні підрозділи, органи місцевого самоврядування тощо

експертної колегіальності

системної взаємодії

полягає в необхідності впорядкування паралельних і лінійних процесів розробки і впровадження стандартів управління якістю, узгодженості їх у часі та етапності виконання, делегування владних повноважень, забезпечення цілісності виконавчої системи, підвищення її адаптаційних можливостей і здатностей реагувати на зміни внутрішніх і зовнішніх умов, які можуть впливати на процеси розробки і впровадження систем управління якістю в органах державної влади у сфері земельних відносин в Україні

визначає необхідність формування експертних робочих груп з метою розробки змісту стандартів систем управління якістю за відповідними напрямами реалізації державної політики у сфері земельних відносин, надання адміністративних послуг, нормативне врегулювання механізмів прийняття і затвердження остаточних управлінських рішень щодо впровадження стандартів управління якістю та оцінки ефективності діяльності організації і установ у сфері земельних відносин в Україні

упровадження в практику діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування визначених і обґрунтованих критеріїв та оцінки ефективності механізмів формування та реалізації державної політики земельних відносин

Пріоритетними шляхами вдосконалення організаційного механізму реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні є такі: 

упровадження в практику діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування механізмів забезпечення якості реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні, визначених у розробленій процесуальній моделі

Отже, залишається важливим питання розмежування повноважень органів спеціальної компетенції, що сприятиме усуненню надмірного зосередження важелів адміністративного впливу на земельні відносини. Таке рішення має бути обумовлено фактичним завершенням земельної реформи та необхідністю здійснення реальної децентралізації, а також подальшим розвитком земельного законодавства.

ВИСНОВКИ

В процесі комплексного аналізу повноважень органів державної влади у сфері земельних відносин, проведеного в межах кваліфікаційної роботи, на основі аналізу чинного законодавства України і практики його реалізації, теоретичного осмислення ряду наукових праць у різних областях знань, сформульовано ряд висновків, пропозицій і рекомендацій, спрямованих на удосконалення чинного галузевого законодавства в досліджуваній сфері.
1. Згідно Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об’єктами права власності Українського народу. Як економічна категорія, земля є одним із стратегічних природніх ресурсів, без якого не можлива будь-яка діяльність людини. Земля є базисом формування і складовою продуктивних сил, предметом і знаряддям праці. Поняття землі закріплено у Законі України «Про охорону земель», де вона розглядається як поверхня суші з ґрунтами, корисними копалинами та іншими природними елементами, що органічно поєднані й функціонують разом з нею.
2. Земельні відносини – це правові, економічні, соціальні, управлінські процеси взаємодії між юридичними та фізичними особами, органами державної влади, органами місцевого самоврядування, спрямовані на впорядкування та регулювання їхньої діяльності під час набуття власності, користування та розпорядження земельними ресурсами. Сферою земельних відносин є впорядкована сукупність органів державної влади та місцевого самоврядування, організацій, закладів та громадян, що здійснюють діяльність для забезпечення реалізації своїх інтересів і прав щодо володіння, користування та розпорядження землею шляхом налагодження економічних, соціальних, екологічних, управлінських, правових процесів взаємодії. 
3. Державна політика формується та реалізується в процесі здійснення управлінської діяльності органами державної влади у сфері земельних відносин. Так, державна політика регулювання земельних відносин – це багатовимірна система економічних, організаційних та правових заходів, спрямованих на розвиток, удосконалення або докорінну зміну земельних відносин у пріоритетному для держави напрямі, що здійснюються державними органами з метою раціоналізації використання та охорони землі, забезпечення продовольчої безпеки країни і створення екологічно безпечних умов для ведення господарської діяльності та проживання громадян.
Основними завданнями державної політики регулювання земельних відносин є: 
•	визначення організаційного, економічного та землевпорядного механізму розвитку земельних відносин; 
•	формування дієвої системи підвищення ефективності державного регулювання земельних відносин та управління землекористуванням; 
•	забезпечення здійснення заходів із землеустрою як інструментарію регулювання земельних відносин тощо. 
4. Суб’єкти державного регулювання земельних відносин об’єднано у дві групи: 
1) перша група – це органи державної влади та управління, до компетенції яких входить формування та реалізація державної політики у сфері земельних відносин; 
2) друга – це організації й установи різних форм власності й організаційно-правових форм, які допомагають державним органам регулювати процес землекористування. 
Ключовими суб’єктами системи земельних відносин є органи державної влади, які утворюють упорядковану, ієрархічну, відкриту, складну систему, яка продукує процеси управління земельними відносинами в межах установлених законодавством повноважень і функцій.
Зміст поняття «повноваження» визначає сукупність прав і обов’язків державних органів влади, посадових осіб, закріплених за ними у встановленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій. Повноваження органів державної влади у сфері земельних відносин випливають з основних функцій і, власне, є їхнім відображенням. 
5. Важливе значення в системі нормативно-правових актів, які є основними джерелами правового регулювання розмежування повноважень між органами державної влади, органами місцевого самоврядування у галузі земельних відносин, належить Конституції України, Земельному кодексу України, законам України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади», «Про місцеві державні адміністрації», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про землеустрій», іншим законам України та підзаконним нормативно-правовим актам.
6. Організаційна структура органів державної влади у сфері земельних відносин в Україні побудована відповідно до адміністративно-територіального устрою країни, поділу гілок влади на законодавчу, виконавчу, судову, основних положень про місцеве самоврядування в Україні. Здійснюючи правомочності суб’єкта земельного права, держава розмежовує свої повноваження між органами державної влади (законодавчої, виконавчої і судової) та органами місцевого самоврядування, кожний з яких земельним законодавством наділений спеціальними повноваженнями суб’єкта земельних правовідносин. Так, до системи органів загальної компетенції, які здійснюють управління у галузі використання та охорони земель, належать: Верховна Рада України, Верховна Рада АРК, Президент України, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів АРК, органи місцевого самоврядування, місцеві органи виконавчої влади.
7. Систему органів державної влади спеціальної компетенції у сфері земельних відносин становлять: Міністерство енергетики та захисту довкілля України, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державна екологічна інспекція України, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, Державне агентство лісових ресурсів України, Державне агентство водних ресурсів України та ін., розмежування повноважень яких здійснюється за характером і обсягом компетенції у сфері земельних відносин. Перелік повноважень органів державної влади спеціальної компетенції передбачено ст.ст. 14-152 ЗК України. 
Конкретизація функцій і повноважень відповідно до ЗК України, інших нормативно-правових актів, що регулюють окремі аспекти земельних відносин в Україні, відбувається в положеннях про відповідні міністерства та інші органи виконавчої влади, які є спеціальними в системі державного управління сферою земельних відносин.
8. До повноважень Верховної Ради України належить державне регулювання земельних відносин, визначення засад державної політики і затвердження загальнодержавних програм щодо використання та охорони земель, безпосередня участь у конкретних земельних відносинах; до повноважень органів виконавчої влади належить право розпорядження землями державної власності, реалізація державної політики і виконання загальнодержавних та регіональних програм використання та охорони земель, участь у конкретних земельних відносинах; до повноважень органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів віднесено право розпорядження землями комунальної власності, забезпечення реалізації державної політики та регіональних програм використання земель, участь у конкретних земельних відносинах.
9. Більшу частину ключових завдань щодо реалізації державної політики у сфері земельних відносин покладено на Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, що є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері ДЗК, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Так, завданнями Держгеокадастру є: 
–	реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері ДЗК, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів; 
–	надання згідно із законом адміністративних послуг у сфері земельних відносин; 
–	внесення на розгляд міністра аграрної політики та продовольства пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері ДЗК, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів тощо.
10. Сьогодні можна спостерігати досить розгалужену систему органів державної влади спеціальної компетенції у сфері земельних відносин. Попри те, що органи земельних ресурсів під різними приводами зазнавали неодноразових реорганізацій, можна відмітити незмінний тренд на постійне розширення та зміцнення їх управлінської вертикалі, інституційне закріплення на рівні законодавства адміністративного впливу на практично всі процеси набуття і реалізації прав на землю тощо. Тому наразі усунення надмірної концентрації важелів адміністративного впливу на земельні відносини та ліквідація державних органів земельних ресурсів із передачею їхніх повноважень органам місцевого самоврядування та іншим центральним органам виконавчої влади слід розглядати як пріоритетне завдання покращення регулювання земельних відносин в Україні.

ПЕРЕЛІК використаних джерел

1.	Андрейцев В.І. Об’єкти земельних правовідносин за новим Земельним кодексом України. Науково-практичні коментарі. 2002. № 2. С. 3-19.
2.	Архипов В. Земельні відносини: повне перезавантаження. Землевпорядний вісник. 2015. № 9. С. 2–6. 
3.	Бойко А.О. Аналіз сучасної державної політики у сфері земельних відносин в Україні. Інвестиції: практика та досвід. Київ, 2018. № 18. С. 95-103.
4.	Бойко А.О. Ефективність державного управління у сфері земельних відносин України: поняття та підходи до оцінювання. Актуальні проблеми юридичної науки: зб. тез міжнар. наук. конф. «Сімнадцяті осінні юридичні читання» (м. Хмельницький, 19-20 жовт. 2018 р.): у 2 ч. Хмельницький: Хмельниц. ун-т упр. та права, 2018. Ч. 1. С. 164-167.  
5.	Бойко А.О. Концептуальні підходи до оцінювання ефективності державного управління в сфері земельних відносин. Теорія і практика публічного управління та адміністрування у ХХІ сторіччі: матеріали І Всеук. наук.-практ. конф. за міжнар. участю здобувачів вищої освіти та молодих вчених (м. Київ, 30 листоп. 2018 р.). Київ: НАДУ, 2018. С. 45-46. 
6.	Бойко А.О. Механізми формування та реалізації державної політики у сфері земельних відносин в Україні: автореф. дис. … канд. наук держ. упр.: 25.00.02. Хмельницький, 2019. 27 с.
7.	Бойко А.О. Питання забезпечення якості реалізації державної політики в сфері земельних відносин. Теорія та практика публічної служби (м. Дніпро, 21 груд. 2018 р.). Дніпро: ДРІДУ НАДУ, 2018. С. 34-36.
8.	Бойко А.О. Правова основа організації та діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування у сфері земельних відносин в Україні. Освіта і наука в умовах глобальних трансформацій: матеріали ІІ Всеукр. наук. конф. (м. Дніпро, 26-27 жовт. 2018 р.). Дніпро: СПД «Охотнік», 2018. Ч. 2. С. 311-313. 
9.	Бойко А.О. Теоретичні основи та принципи державної політики у сфері земельних відносин в Україні. Інвестиції: практика та досвід. 2018. № 16. С. 114-122.
10.	Боклаг В.А. Механізми державного управління земельними відносинами в Україні. Вісник Національного університету цивільного захисту України. Серія: Державне управління. 2014. Вип. 2. С. 30-36. 
11.	Боклаг В.А. Напрями вдосконалення державної політики щодо розвитку земельного ринку в Україні. Держава та регіони. Серія: Державне управління. 2014. № 3. С. 3-7. 
12.	Боклаг В.А. Формування та розвиток державної політики у сфері управління земельними ресурсами в Україні: автореф. дис. … д-ра. наук держ. упр.: 25.00.02. Запоріжжя, 2015. 43 с.
13.	Ботезат О.П. Земельні ресурси як об’єкт державного управління. Держава та регіони. Серія: Державне управління. 2009. № 4. С. 20-23. 
14.	Братков С.І. Механізм адміністративно-правового регулювання земельних відносин. Актуальні проблеми держави і права. 2014. Вип. 71. С. 95-100. 
15.	Гега П.Т. Реалії прояву та протидії корупції у сфері земельних відносин в Україні. Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика). 2013. № 1 (29). C. 98-102.
16.	Гетьман А.П., Шульга М.В., Статівка А.М. Правове регулювання екологічних, аграрних та земельних відносин в Україні: сучасний стан та напрями вдосконалення: монографія / за ред. А.П. Гетьмана та В.Ю. Уркевича. Харків: Право, 2012. 448 с.
17.	Дехтяренко Ю.Ф. Державне управління земельними ресурсами на регіональному рівні: підручник / за заг. ред. Ю.В. Ковбасюка, В.М. Вакуленка, М.К. Орлатого. Київ: НАДУ, 2014. 516 с.
18.	Другак В. Концепція земельної політики щодо еколого-економічного розвитку землекористування в Україні. Земельне право України. 2010. № 8. C. 25-36. 
19.	Дуков Д. Ф. Структура механізмів державного управління та методичний підхід до її формування. Ефективність державного управління. 2016. Вип. 1-2 (1). С. 229-236. 
20.	Енциклопедичний словник з державного управління / за ред. Ю.В. Ковбасюка, В.П. Трощинського. Київ: НАДУ, 2010. 820 с.
21.	Земельний кодекс України від 25.10.2001 р. № 2768-ІІІ. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2768-14#n42.
22.	Ігнатенко І. Правові аспекти децентралізації влади у сфері земельних відносин. Слово Національної школи суддів України. 2017.т№ 4 (21). С. 62-75.
23.	Коваленко В. Удосконалення механізмів державного управління розвитком земельних відносин в Україні. Державне управління та місцеве самоврядування. 2012. Вип. 4. С. 175-183. 
24.	Ковальський М.Р. Удосконалення механізму державного управління земельними ресурсами в Україні: автореф. дис. … канд. наук держ. упр.: 25.00.02. Київ, 2011. 22 с.
25.	Ковальський М.Р. Формування нової доктрини управління земельними ресурсами в умовах реформування економіки України. URL: http://www.academy.gov.ua/ej/ ej12/ txts/10kmrreu.pdf. 
26.	Конституція України від 28.06.1996 р. URL: http://www.zakon.rada.gov.ua. 
27.	Куренда С.В. Земельно-правові засади запобігання корупції в Україні: автореф. дис. … канд. юрид. наук: 12.00.06. Луцьк, 2016. 19 с.
28.	Курильцев Р.М. Концептуальні засади розвитку в Україні сучасної системи управління земельними ресурсами. Землевпорядний вісник. 2013. № 9. С. 25-28.
29.	 Литвин Ю.О. Механізми державного регулювання соціально-економічного розвитку сільських територій України: теорія, методологія, практичні механізми реалізації: монографія. Донецьк: Юго-Восток, 2012. 387 с.
30.	Маліхін Д.М. Розвиток механізмів державного регулювання земельних відносин в Україні: автореф. дис. … канд. наук держ. упр.: 25.00.02. Київ, 2016. 23 с.
31.	Мартин А. Ліквідація державних органів земельних ресурсів як середньострокове завдання децентралізації в Україні. URL: http://zemvisnuk.com.ua/news/diskus-ine-pitannya.
32.	Мартин А.Г. Корумпованість земельних відносин в Україні: причини і шляхи їх подолання. Землеустрій і кадастр. 2014. № 2. С. 33-48. 
33.	Мілімко Л.В. Адміністративна відповідальність за правопорушення у сфері земельних відносин: автореф. дис. … канд. юрид. наук: 12.00.07. Ірпінь, 2009. 24 с.
34.	Мірошниченко А.М. Проблеми правового забезпечення належного управління землями державної власності. Європейський шлях до належного управління: матер. наук.-практ. конф. 2012. С. 112-113.
35.	Набока К.О. Механізми державного регулювання ринку земель України: автореф. дис. … канд. наук держ. упр.: 25.00.02. Запоріжжя, 2018. 23 с.
36.	Охрій О.П., Ларіна Р.Р., Пілюшенко В.Л. Земельний кадастр в управлінні земельними ресурсами. Державне регулювання галузей економіки: зб. наук. праць, серія «Державне управління». 2004. Вип. 35. С. 6-15.
37.	Пахомов В.В. Адміністративно-правове забезпечення контрольно-наглядової діяльності у сфері земельних відносин: монографія / за заг. ред. проф. А.М. Куліша. Суми: Сумський державний університет, 2016. 549 с.
38.	Пересоляк В.Ю. Організаційно-правовий механізм управління земельними ресурсами населених пунктів. Актуальні проблеми державного управління: зб. наук. праць. 2005. № 3 (26). С. 156-165. 
39.	Про Державний земельний кадастр: Закон України від 07.07.2011 р. № 3613-VI. URL: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/3613-17.
40.	Про затвердження Положення про Державне агентство водних ресурсів України: Постанова Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 393. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/393-2014-%D0%BF.
41.	Про затвердження Положення про Державне агентство лісових ресурсів України: Постанова Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 р. № 521. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/521-2014-%D0%BF.
42.	Про затвердження Положення про Державну екологічну інспекцію України: Постанова Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 р. № 275. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/275-2017-%D0%BF.
43.	Про затвердження Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру: Постанова Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 р. № 15. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/15-2015-%D0%BF.
44.	Про затвердження Положення про Міністерство енергетики та захисту довкілля України: Постанова Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 р. № 32 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.09.2019 р. № 847). URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/32-2015-%D0%BF.
45.	Про затвердження Положення про Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України: Постанова Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 459 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.09.2019 р. № 838). URL: https://www.kmu.gov.ua/npas/pitannya-ministerstva-rozvitku-ekonoa838110919.
46.	Про землеустрій: Закон України від 22.05.2003 р. № 858-IV. URL: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/85815. 
47.	Про охорону земель: Закон України від 19.06.2003 р. № 962-IV. URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/962-15.
48.	Прокопович Т.Г. Архітектура системи державного управління земельними відносинами та напрями її вдосконалення. Вісник Чернігівського державного технологічного університету. Серія «Економічні науки». 2013. № 2 (66). С. 475-482.
49.	Прокопович Т.Г. Розбудова системи державного управління земельними відносинами. Український соціум: наука – освіта –виробництво: зб. наук. праць / за ред. дпроф. В.В. Микитенко. Київ, 2013. С. 145-154. 
50.	Проніна О.В. Механізми взаємовідносин органів публічної влади в процесі управління земельними ресурсами. Вісник Академії митної служби України. 2013. № 2 (9). С. 66-73. 
51.	Самородов А.С. Особливості розмежування повноважень у сфері земельних відносин між місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування. Право та інновації. 2016. № 3 (15). С. 79-86.
52.	Самородов А.С. Правове регулювання розмежування повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин: автореф. дис. … канд. юрид. наук: 12.00.06. Харків, 2017. 20 с.
53.	Самородов А.С. Розмежування повноважень місцевих державних адміністрацій та інших органів державної влади, місцевого самоврядування в галузі земельних відносин. Проблеми законності. 2015. Вип. 129. С. 154-162.
54.	Сташенко В.Ю. Стратегічне управління земельними ресурсами на регіональному рівні: автореф. дис. … канд. наук держ. упр.: 25.00.02. Київ, 2016. 23 с. 
55.	Титаренко Т.Г. Поняття державного регулювання і державного управління земельними відносинами. Вісник Чернігівського державного технологічного університету. Серія «Економічні науки». 2014. № 4. С. 72-78.
56.	Титаренко Т.Г. Формування та реалізація державної політики регулювання земельних відносин в Україні: автореф. дис. … канд. наук держ. упр.: 25.00.02. Івано-Франківськ, 2016. 22 с.
57.	Титаренко Т.Г. Функціональна характеристика діяльності суб’єктів державного управління земельними відносинами. Проблеми і перспективи економіки та управління. 2015. № 1 (1). С. 222-234. 
58.	Третяк А., Курильців Р., Третяк Н. Концептуальні засади розвитку в Україні сучасної багатофункціональної системи управління земельними ресурсами. Землевпорядний вісник. 2013.№ 9. С. 25-28.
59.	Третяк А.М. Землеустрій в Україні: теорія, методологія: монографія. Херсон: Грінь Д.С., 2013. 650 с. 
60.	Циплухіна В.С. Механізми взаємовідносин органів публічної влади в процесі управління земельними ресурсами: автореф. дис. … канд. держ. упр.: 25.00.02. Одеса, 2008. 20 с. 
61.	Чеботарьова О.К. Механізми державного управління земельними ресурсами великого промислового міста: автореф. дис. ... канд. держ. упр.: 25.00.02. Київ, 2010. 20 c.  
62.	Чувпило В.В. Земельні ресурси – джерело існування суспільства. Інноваційні підходи та механізми державного та муніципального управління: матеріали міжнарод. наук.практ. конф. (м. Київ, 12 квіт. 2013 р.): у 2 ч. / за заг. ред. В.К. Присяжнюка, В.Д. Бакуменка, Т.В. Іванової. Київ: АМУ, 2013. Ч. 2. С. 252-254 
63.	 Шарий Г.І. Державне регулювання земельних відносин в Україні: автореф. дис. … канд. наук держ. упр.: 25.00.02. Запоріжжя, 2010. 20 с.
64.	Швець В.Д. Органи державної влади України як суб’єкти земельних правовідносин: автореф. дис. … канд. юрид. наук: 12.00.06. Київ, 2009. 20 с .
65.	Швець В.Д. Органи державної влади України як суб’єкти земельних правовідносин: монографія. Київ: Видавничий дім «УкрПол», 2009. 248 с.
66.	Швець В.Д. Повноваження державних органів влади у галузі земельних відносин. Наше право. 2014. № 10. С. 122-128.
67.	Шкуропат О.В. Ефективність антикорупційної політики у сфері земельних відносин. Науковий вісник Академії муніципального управління. Серія: Управління. 2013. Вип. 4. С. 371-384. 
68.	Шульга М.В. Правові засади державної земельної політики України. Право України. 2012. № 7. С.22–27.
69.	Юридична енциклопедія: в 6 т. / за ред. Ю.С. Шемшученк. Київ: Укр. енцикл., 2001. Т. 3. 789 с.
70.	Юрченко А.Д. Наукові підходи до формування нової земельної політики. Землеустрій і кадастр. 2010. № 3. C. 27-35.
71.	Marcou, G., Wollman, H. Europe. / Gerard Marcou, Hellmut Wollman. Decentralization and Local Democracy in the World: first global report by United cities and local government. Barcelona. Spain: United cities and local government, 2017. 129 р. 
72.	Public Lands: Federal and State Power Thereover. URL: https://law.justia.com/constitution/us/article-4/19-public-lands-federal-and-state-powers-thereover.html.
73.	Subsidiarity. EU Glossary. URL: http: Europe.eu.int/scadplus/glossary/subsidiarity_en.htm.
74.	The legal basis of expanding the powers of local councils in the sphere of land relations. URL: http://tlaw.nlu.edu.ua/article/view/83986.
75.	Twomey A. Federal limitations on the legislative power of the states and the commonwealth to bind one another. URL: http://classic.austlii.edu.au/au/journals/FedLawRw/2003/20.html.