МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ЗАПОРІЗЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

ФІЛОЛОГІЧНИЙ ФАКУЛЬТЕТ
КАФЕДРА УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ

КВАЛІФІКАЦІЙНА РОБОТА МАГІСТРА

НАЦІОНАЛЬНІ ЕКЗИСТЕНЦІАЛИ РОМАНУ Л. КОНОНОВИЧА «ЧИГИРИНСЬКИЙ СОТНИК»

 			         Виконала: студентка групи 8.0359-2у-з
                                       освітнього рівня магістр
                                       спеціальності 035 філологія
                                       спеціалізації 035.01 
                                       українська мова та література
                                       Богданова Анастасія Сергіївна
                                        Керівник____________________В. М. Ніколаєнко
                                        Рецензент___________________

ЗАПОРІЖЖЯ
2020

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ЗАПОРІЗЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

факультет : філологічний
кафедра : української літератури
освітній рівень : магістр
спеціальність: 035  філологія
спеціалізація: 035.01 українська мова та література
освітня програма: українська мова та література

                                                                                                                   ЗАТВЕРДЖУЮ
                                                                                                    Завідувач кафедри української
                                                                                                    літератури
                                                                                                    __________доцент Н.В. Горбач
                                                                                                    «___»________________2019 р.

ЗАВДАННЯ

на кваліфікаційну роботу магістра
Богдановій Анастасії Сергіївні

1. Тема роботи  Національні екзистенціали роману Л. Кононовича «Чигиринський сотник»,
керівник проекту Ніколаєнко Валентина Миколаївна, к. філол. н., доцент, затверджені наказом ЗНУ від "26" травня 2020 р. № 611-с.

2. Строк подання студентом роботи: ______________________________________________

3. Вихідні дані до роботи: Роман Л. Кононовича «Чигиринський сотник»; філософські й літературознавчі праці К. Горбенко, Р. Гули, П. Кретова, Т. Мегері, В. Ніколаєнко, Ю. Шайгородського та ін. 

4. Перелік питань, що їх належить розробити_______________________________________
Розділ 1. Онтологічний вимір національних цінностей.
1.1. Сутність і функції екзистенціалу: філософський та аксіологічний аспекти.
1.2. . Репрезентація національних екзистенціалів у сучасній українській літературі.
Розділ 2. Модуси художнього буття в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник».
2.1. Проблема жанрового визначення роману «Чигиринський сотник».
2.2. Історія крізь призму авторського міфу в романі «Чигиринський сотник».

5. Перелік графічного матеріалу_____________________________________________________________________

6. Консультанти з роботи, із зазначенням розділів, що їх стосуються
Розділ	Прізвище, ініціали та 
посада консультанта	Підпис, дата	
		Завдання видав	Завдання прийняв	
Вступ	Ніколаєнко В. М., доцент, к.філол.н.	11.09.2019	11.09.2019	
Розділ 1	Ніколаєнко В. М., доцент, к.філол.н.	20.03.2020	20.03.2020	
Розділ 2	Ніколаєнко В. М., доцент, к.філол.н.	16.09.2020	16.09.2020	
Висновки	Ніколаєнко В. М., доцент, к.філол.н.	20.10.2020	20.10.2020	
7. Дата видачі завдання: 11.09.2019.
КАЛЕНДАРНИЙ ПЛАН
№
з/п	Назви етапів роботи	Строк виконання етапів роботи	Примітки	
1.	Пошук наукових джерел з теми дослідження, їх вивчення та аналіз; укладання бібліографії	вересень 2019	Виконано 	
2.	Добір фактичного матеріалу	вересень–грудень 2019 	Виконано	
3.	Написання вступу	жовтень 2019	Виконано	
4.	Написання першого розділу: «Онтологічний вимір національних цінностей»	лютий–березень 2020	Виконано	
5.	Написання другого розділу роботи: «Модуси художнього буття в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник».	квітень–вересень 2020	Виконано	
6.	Формулювання висновків	жовтень 2020	Виконано	
7.	Оформлення роботи, одержання відгуку та рецензії	листопад 2020	Виконано	
8.	Захист	грудень 2020		

    Студент___________________ А. С. Богданова.

                                                   Керівник__________________В. М. Ніколаєнко

                                                   Нормоконтроль пройдено.       
                                                    
                           Нормоконтролер_____________О.А. Проценко

РЕФЕРАТ

Кваліфікаційна робота магістра «Національні екзистенціали роману Л. Кононовича «Чигиринський сотник» містить 61 сторінку. Для виконання кваліфікаційної роботи магістра опрацьовано 43 джерела.
Об’єкт дослідження: поліфонічний роман Л. Кононовича «Чигиринський сотник».
		Предмет дослідження: сукупність національних цінностей та екзистенціалів буття, закладених автором у художню дійсність роману.
Мета роботи: дослідження та аналіз національних екзистенціалів, сформульованих у романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник». 
У ході роботи виконано такі завдання:
1) охарактеризовано поняття «екзистенціал», згідно з теорією екзистенціалізму та феноменології;
2) проаналізовано екзистенційний вимір сучасної української літератури; 
3) досліджено жанрову природу роману «Чигиринський сотник» у контексті національного міфотворення;
4) визначено національні екзистенціали (домінанти) художнього буття в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник».
Методи дослідження – описовий із прийомами спостереження та інтерпретації, конкретно-історичний, герменевтичний; також було залучено методи аналізу й синтезу.
		Наукова новизна полягає в тому, що поданий аспект не досліджувався в контексті вивчення творчого доробку Л. Кононовича. Виявлення та формулювання національних екзистенціалів сприятиме більш ґрунтовному прочитанню й розумінню роману «Чигиринський сотник».
		Практичне значення. Результати поданого дослідження можна використовувати під час планування уроків української літератури, а також у процесі підготовки лекційних і практичних занять у вищих навчальних закладах. Крім цього, робота може стати одним із етапів поглибленого дослідження творчості Л. Кононовича.

КЛЮЧОВІ СЛОВА: авторський міф, аксіологічна домінанта, буття, екзистенціал, історичний контекст, онтологія, фентезі, химерний роман.

ABSTRACT

The qualification paper for a master’s degree «The National Existentials in the novel «The Chyhyryn Sotnyk» by L. Kononovych» consists of 61 pages. 43 scientific sources were tackled in order to write the graduation thesis.
The object of investigation: the polyphonic novel «The Chyhyryn Sotnyk» by L. Kononovych.
The subject of investigation: the variety of national values and ontological existentials which were put by the author in the fictional reality of the novel.
The aim of investigation is the discovering and analysis of the national existentials in L. Kononovych’s novel «The Chyhyryn Sotnyk».
The following objectives were realized:
1) to describe the meaning of existential according to the theory of existentialism and phenomenology;
2) to analyze the existential dimension of modern Ukrainian literature; 
3) to discover the genre specificity of the novel «The Chyhyryn Sotnyk» in the context of the national myth creating;
4) to describe the national existentials (or dominants) of the fictional being in the novel «The Chyhyryn Sotnyk» by L. Kononovych. 
The methods of analysis are: descriptive, hermeneutical, historical; also analysis, synthesis, interpretation, description.
The scientific novelty means that none of the aspects of this novel has been discovered so far. The discovering and organizing the national existentials can be useful for other profound explorations and interpretations of the novel. 
The sphere of application. The following research can be used in learning the subject at modern Ukrainian literature courses, in special courses and seminars at the high education establishments. It’s also possible to make the following thesis the next level in more essential studying of L. Kononovych’s work.

KEY WORDS: authoric myth, axiological dominant, being, existential, historical context, onthology, fantasy, fantastic novel.

ЗМІСТ

ВСТУП…………………………………………………………………………….7
РОЗДІЛ 1. ОНТОЛОГІЧНИЙ ВИМІР НАЦІОНАЛЬНИХ ЦІННОСТЕЙ…………………………………………………………………..…10
1.1. Сутність і функції екзистенціалу: філософський та аксіологічний аспекти……………………………………………………………………………10
1.2. Репрезентація національних екзистенціалів у сучасній українській літературі………………………………………………………………………....19
РОЗДІЛ 2. МОДУСИ ХУДОЖНЬОГО БУТТЯ В РОМАНІ Л. КОНОНОВИЧА «ЧИГИРИНСЬКИЙ СОТНИК» ……………………...…..26
2.1. Проблема жанрового визначення роману «Чигиринський сотник»……..26
2.2. Історія крізь призму авторського міфу в романі «Чигиринський сотник»………………………………………………………………………….. 39
ВИСНОВКИ……………………………………………………………………...52
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ……………………………………….56

ВСТУП

У вирі сучасних проблем украй важливо відчувати тверду опору під ногами – як у прямому, так і в переносному сенсі. Стрімкий суспільний розвиток, позначений технічним прогресом, розмиттям геополітичних і метафоричних кордонів, величезними обсягами інформації, що її людство поглинає щодня у фантастичних обсягах, вплинув на формування нових смислових і життєвих орієнтацій або навпаки – збиває людину на манівці, стираючи її ідентичність та індивідуальність. Не дивно, що в таких умовах у суспільстві виникає потреба реактуалізувати фундаментальні національні цінності. 
Історична пам’ять є невід’ємною частиною буття нації, адже саме вона визначає витоки ідентичності будь-якого народу, котрий, досліджуючи власне минуле, вивищується над собою, розвиває власну духовність, розширює культурний простір, утверджує себе повнокровною й цілісною спільнотою в міжнародному контексті. Рефлексії над минулим нації не гальмують розвиток суспільства, радше навпаки – допомагають осмислити першопричини сьогоднішніх труднощів і почати формувати нові світоглядні й аксіологічні орієнтири – так звані екзистенціали, тобто віхи, національні домінанти. 
Існує чимало наукових розвідок із теми національних та особистісних екзистенціалів. Крім того, це було одне зі знакових питань світового екзистенціалізму й висвітлювалося в працях М. Гайдеггера, С. К’єркегора, Ж.-П. Сартра, К. Ясперса та ін. У сучасній науці ним займаються Т. Алєксєєва [1], П. Кретов [18], О. Паркулаб [26], О. Стояно [36] та ін. Слід зазначити, що питання рецепції екзистенціалів крізь призму літературного твору є досить актуальним у царині літературознавчих досліджень, однак деякі аспекти – наприклад, формування та сприйняття національних онтологічних модусів – недостатньо опрацьовані й потребують пильнішої уваги.
На допомогу онтологічним рефлексіям приходить культура: саме її розмаїтість і відкритість стає дуже придатним інструментом у формуванні національних екзистенціалів. Велику роль, зокрема, відіграють твори на історичну тематику, причому не лише реалістичного, а й ірреально-фантастичного змісту. Міфологізація минулого – річ, амбівалентна, але здебільшого корисна, адже в такий спосіб автори підігрівають читацький інтерес і спонукають до знайомства з реальними історіографічними джерелами, творчо осмислювати ті чи ті події та постатей. 
Нині одним із авторів-популяризаторів національного міфу є Л. Кононович, чийому перу належить поліфонічний роман «Чигиринський сотник» – фантастична ретроспекція предтечі Хмельниччини 1648–1657 рр. У плетиві реального й фантастичного трапляються як традиційні образи й характеристики, так і оригінальні авторські, тож це зумовлює високий рівень актуальності. Визначення національних екзистенціалів, висвітлених у художньому творі, є важливим етапом у формуванні загального культурного фону й ідентичності народу.
Тема дослідження – «Національні екзистенціали роману Л. Кононовича «Чигиринський сотник».
Метою роботи є аналіз національних екзистенціалів, сформульованих у романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник». Досягнення цієї мети передбачає вивчення таких завдань:
1) з’ясувати сутність поняття «екзистенціал», виходячи з теорії екзистенціалізму та феноменології;
2) проаналізувати екзистенційний вимір сучасної української літератури; 
3) дослідити жанрову природу роману «Чигиринський сотник» у контексті національного міфотворення;
4) визначити національні екзистенціали (домінанти) художнього буття в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник».
Твір до цього часу не був об’єктом великих досліджень, однак здобув високу оцінку в критичних статтях І. Бондаря-Терещенка, В. Герасим’юка, О. Забужко, наукових розвідках Я. Зуєнко [13], Т. Мегері [23], В. Ніколаєнко [24], О. Смирнова [34] та ін. Розглянута тема є новою в контексті вивчення твору «Чигиринський сотник». 
Об’єктом дослідження є поліфонічний роман Л. Кононовича «Чигиринський сотник».
		Предметом дослідження – сукупність національних цінностей та екзистенціалів буття, закладених автором у художню дійсність роману.
		Основні методи – описовий із прийомами спостереження та інтерпретації, конкретно-історичний, герменевтичний; також було залучено методи аналізу й синтезу.
		Наукова новизна полягає в тому, що поданий аспект не висвітлювався в контексті вивчення творчого доробку Л. Кононовича. Виявлення та формулювання національних екзистенціалів сприятиме більш ґрунтовному прочитанню й розумінню роману «Чигиринський сотник».
		Практичне значення. Результати поданого дослідження можна використовувати під час планування уроків української літератури, а також у процесі підготовки лекційних і практичних занять у вищих навчальних закладах. Крім цього, робота може стати одним із етапів поглибленого дослідження творчості Л. Кононовича.
		Деякі аспекти роботи апробовано на Всеукраїнській інтернет-конференції студентів, аспірантів і молодих вчених «Українська література в просторі культури і цивілізації» (Запоріжжя, лютий 2020); університетській конференції студентів, аспірантів та молодих вчених «Молода наука-2020» (м. Запоріжжя, березень 2020); Всеукраїнській науковій конференції «Література й історія» («Запоріжжя, жовтень 2020). За результатами яких опубліковано 2 тез і статтю: «Національні екзистенціали роману Л. Кононовича «Чигиринський сотник»; «Рецепція козацтва в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник»; «Національна пам’ять у романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник».
Логіка дослідження зумовила таку структуру: вступ, 2 розділи, висновки, список використаних джерел. Загальний обсяг – 61 сторінка.

РОЗДІЛ 1
ОНТОЛОГІЧНИЙ ВИМІР НАЦІОНАЛЬНИХ ЦІННОСТЕЙ

1.1. Сутність і функції екзистенціалу: філософський та аксіологічний аспекти
Національна орієнтованість сучасної української літератури зумовлена історично, як і в більшості країн, котрі мусили відвойовувати й захищати власну суверенність. Цим також пояснюється виразна окресленість віх, що визначають світогляд і єдність суспільства, формують його ідентичність, впливають на сукупність національних цінностей. Діяльність соціуму й окремих його елементів завжди окреслюється певними межами та законами – відповідно, буття як таке, незалежне від обставин і часу (буття саме по собі), з’являється та функціонує під впливом певних категорій – екзистенціалів. 
Назва поняття свідчить про його приналежність до філософсько-онтологічного контексту. Вперше він з’являється в екзистенціалістському вченні М. Гайдеггера, хоч і без чіткого визначення. Р. Бурханов зазначає, що термін «екзистенціал» увійшов у науковий обіг як замінник раціоналістичного терміну «категорія» та функціонував у роботах філософа «Буття і час», «Основні проблеми феноменології», «Що таке метафізика» тощо [3, с. 65]. Розробивши новий погляд на людське існування саме по собі, без розподілу на об’єкт і суб’єкт, М. Гайдеггер у праці «Буття і час» вивів так звані «специфічні когнітивні засоби», головна задача яких полягала в тому, щоб виявити та описати різні аспекти людського буття, не порушуючи його цілісності: «Екзистенціали – апріорні форми людського існування, модуси ексзистенції» [цит. за 3, с. 65]. На відміну від категорій, що описують світ речей, тобто матеріальну складову буття, екзистенціали звертаються до трансцендентних аспектів онтології. 
Це поняття тісно пов’язане з іншим фундаментальним поняттям онтології – «Dasein» («тут» або «ось-буття»), виведеного М. Гайдеггером для розуміння безсуб’єктного буття, в якому відсутня акцентуація на особистості чи явищі. П. Кретов зазначає: «Ось-буття відкривається у присутності тут, виявляється у зверненості до свого буття. Воно не іменує ні людину, ні світ, ні саме буття, але джерело їх можливості, їх «ще не». Воно є довербальним, пізнаваним лише у своїх «як» [18, с. 99]. 
Екзистенціали не є константою, навпаки – вони пластичні, мінливі, здатні модифікуватися під впливом зовнішніх обставин, світоглядних і аксіологічних змін. Завдяки їм пізнання світу приносить людині значно більше глибоких знань про буття та оточення. Подібну думку виголошує й П. Кретов: «Екзистенціал відкриває шлях до розуміння простоти буття. Це пов’язано з тим, що мова йде передусім про живу людину, яка мислить, відчуває, сприймає, переймається щоденними проблемами, наважується на певні вчинки, прагне розуміння, перебуває в реальних ситуаціях, шукає сенс власного буття, переживає кінечність свого ж існування та багато іншого. Екзистенціали не є проекціями, котрі узгоджуються в межах певних теорій, вони є «зліпками» екзистенції, що розгортаються безпосередньо в ній і не можуть бути абстрагованими від останньої» [18 с. 100]. 
К. Горбенко уточнює, що вони є «основними одиницями мислення, які виконують у некласичній раціональності приблизно ту ж саму роль, що категорії – у класичній» [7, с. 137]. Дослідниця зазначає: «Якщо «категорії» можуть бути співвіднесені з наявним буттям, з чимось константним, то «екзистенціали» мають справу з буттям, котре розгортається в часі (турбота, рішучість)» [7, с. 137]. Категорії логічно впорядковують буття, задаючи йому своєрідний «каркас» об’єктивності, в той час як екзистенціали використовуються у випадках проявлення суб’єктивності, неоднозначності явищ. Погоджуємося з тим, що «екзистенціали прийнятні у філософських есе, в поезії, в публіцистиці, тобто там, де чіткий категоріальний рівень ще не досягнутий» [7, с. 137], але закладена в основу поняття невизначеність зумовлює нас шукати й аналізувати інші трактування. 
Іншим прийнятним розумінням екзистенціалу є наступне: «Своєрідний варіативний вияв інваріантної екзистенції, стан, що супроводжує людську істоту протягом всього життя» [18, с. 100]. Він є свідченням присутності людини у світі й оприявнює внутрішній стан особистості, ніж це роблять логічно обмежені категорії. П. Кретов уточнює, що останні не можуть охопити всі сторони «ось-буття», тому вони функціонують у матеріальній площині. Очевидно, що неоднозначність і парадоксальність поняття зумовила тривалі спроби уніфікувати й пояснити різні його аспекти, тому нерідко для кращого розуміння екзистенціал ідентифікують як певну віху, домінанту, ціннісний орієнтир. П. Кретов зауважує: «Видається коректним припустити, що екзистенціал не може мати остаточної дефініції хоча б тому, що сама суб’єктивність є багатогранною у своїх виявах. Саме тому для опису екзистенціалів інколи застосовуються метафори або символи, які і підтверджують їх часткове поняттєве оформлення» [18, с. 100]. 
Метафоричність і символічність не є свідченням абстрактності екзистенціалу та його відірваності від реального буття, навпаки – маючи особливу форму, вони репрезентують окремі аспекти існування людини, соціуму, світу загалом. П. Кретов та В. Гончаренко трактують їх як «спробу висловити невимовне» [18, c. 100], а А. Гагарін визначає їх як «плаваючі опори, що задають параметри існування у світі абсурду» [цит. за 18, с. 100]. Екзистенціалам притаманна антиномічність і суперечливість: з одного боку, вони впливають на специфіку сприйняття окремої особистості чи на перебіг певного процесу, але з іншого – консолідують певні риси, спільні для всіх і кожного. Наприклад, екзистенціал віри включає не лише особистий досвід переживання людиною віри, а й те, як загалом суспільство виявляє здатність вірити в когось чи щось, а також як віра сама по собі існує та проявляється в реальності. 
Ці поняття суттєво залежать від контексту й обставин. К. Горбенко зазначає, що існують так звані соціальні екзистенціали, котрі описують існування суспільства без прив’язки до об’єктивних і матеріальних проявів, тобто те, як соціум усвідомлює й переживає власне існування [див. 7, с. 137]. Також вони можуть об’єднуватися спільним контекстом співбуттєвості: наприклад, виділяють так звані «негативні» (смерть, страх, самотність, зневіра), позитивні (віра, любов, честь, гідність) нейтральні (свобода, відповідальність, справедливість) [див. 7, с. 137]. 
М. Босс конкретизує такі різновиди: «Просторовість, темпоральність, тілесність, співбуттєвість у спільному світі (буття-в-світі), налаштованість, історичність (історична пам’ять), смертність (буття-до-смерті)» [7, с. 137]. Під просторовістю й темпоральністю розуміємо усвідомлення своєї присутності в конкретних часопросторових межах, а також здатність проектувати досвід минулого на сучасність із метою осмислення, творчої реплікації тощо. Це також пов’язане з відчуттями співбуттєвості та смертності, котрі є закономірним наслідком співіснування людини з іншими в одному просторі.
Неоднорідний екзистенціал тілесності вказує не лише на усвідомлення власної матеріальності, а й на сприйняття тіла, усвідомлення його частиною людської екзистенції або навпаки – вилучення, ігнорування його потреб. Тіло та свідомість – невід’ємні один від одного, адже кожна людина сприймає себе цілісно, не розщеплюючи фізичну оболонку та внутрішній світ. Тіло є своєрідною опорою для людської екзистенції, збирачем життєвого досвіду, навіть медіатором між об’єктивним світом речей, буттям і людською сутністю (самістю, душею, внутрішнім світом тощо). Тілесність включає соматичні й психічні відчуття, спогади, вподобання, життєвий досвід – і все це підтверджує наявність людини в універсумі. 
За уявленнями Гайдеггера, всі екзистенціали беруть початок від екзистенціалу страху. Це не феномен чи психологічний стан людини, а завжди присутня, невід’ємна умова буття, що підсилює дію інших – мовчання, смерті, самотності. Вони, у свою чергу, підкреслюють незавершеність людської сутності та спонукають метафорично вийти за свої межі. Згідно з уявленнями екзистенціалістів, найбільше розкриття людської сутності (екзистенції) трапляється в межових ситуаціях, наприклад, під час усвідомлення власної смертності. В цей момент, як зазначали К. Ясперс, Ж.-П. Сартр, А. Камю, Е. Фромм та ін., людина відчуває страх минущості й прилив моральних сил для того, щоб продовжувати боротьбу за власну присутність у бутті. Тож посилюючи недосконалість людської природи, екзистенціали разом із тим дозволяють сприймати себе єдиним цілим зі світом, не розділяючись на матеріальне та ідеальне, суб’єкт і об’єкт. Вони допомагають людині розкрити свою «небуденну» сутність.
В. Іванишин виділяє різні групи екзистенціалів: фундаментальні – тобто ті, без яких неможливо уявити не тільки людське буття, а й художню дійсність. Вони постійно присутні в житті людини чи персонажа, не потребують підтверджень чи дозволу на існування, а також впливають на людські взаємини зі світом. Наприклад, екзистенціал Бога (вищих сил, Абсолюту тощо) свідчить про дуальність людської натури та її потребу в якомусь трансцендетному орієнтирі, сакральній цінності, котра підтримуватиме її дух. У світі, де є потяг до естетичного й довершеного, очевидно, присутній екзистенціал краси, який не лише засвідчує прагнення робити світ навколо себе кращим, а й здатність людини вбачати й осмислювати красу, наповнюватися енергією та натхненням від споглядання. 
Друга група, виділена В. Іванишиним – основні екзистенціали, котрі наділяють її сенсом, задають вектор руху сюжету, окреслюють взаємини персонажів зі світом. Це можуть бути екзистенціали туги, радості, співчуття, історичності, самості, долі тощо [14, с. 110]. В якомусь сенсі вони перегукуються із образами-архетипами, адже їхня глибинна сутність є однаковою для всіх народів, які в свою чергу лише поверхово додають власні неповторні риси. 
Третя група має назву «супутні екзистенціали», котрі супроводжують естетичне сприйняття, психологічний стан, діяльність людини тощо. В. Іванишин вносить сюди екзистенціали визвольної боротьби, самотності, журби, убивство, вибачення, навчання тощо. Якщо звернутися до живописних метафор, то буття є чистим полотном, на котре накладаються різні кольори-екзистенціали [14, с. 110]. 
Дослідник також пропонує дві антитетичні групи модусів буття – це автентичні, тобто такі, що розкривають або оприявнюють присутність людини в соціумі, та дефективні – такі, що протистоять співбуттю [14, с. 110]. Автентичними екзистенціалами можна вважати сміх, працю, любов, сенс життя, мистецтво, смерть, а дефективними – самотність, тугу, байдужість. Простіше кажучи, перша група посилює внутрішній зв’язок людини та буття, а друга – спричиняє між ними конфлікт.
Існує думка, що екзистенціали, як онтологічні метафори, не мають аксіологічного значення, тобто їх не можна звести до людських цінностей. Однак це стосується просторових і власне буттєвих, «нейтральних» – наприклад, свободи, вибору, присутності. Вони не відтіняють окремі грані людської сутності, подібного до екзистенціалів віри, самотності, любові тощо. На нашу думку, ті екзистенціали, що можуть доповнити й увиразнити внутрішній світ людини та в який-небудь спосіб утвердити її присутність у світі, співвідносяться з людськими й національними цінностями. О. Котовська зазначає: «Цінності – це явище соціальне, яке щільно пов’язане з психосоціальною сутністю людини, впливає на її діяльність, соціальний вибір і загалом на суспільну поведінку людини» [17, с. 50]. Дослідники виділяють різні їх види: матеріальні, духовні, термінальні (цілі), операційні (засоби) [див. 17, с. 50]. Окрему групу становлять ціннісні орієнтири, тобто обрані людиною вектори руху та розвитку, а також соціальні цінності, що виділяють людину-носія з-поміж інших. О. Котовська доповнює: «Все це розмаїття соціально-ціннісних різновидів формується на основі ідентичності, особистісної самосвідомості, котра вибудовується на механізмах самототожності людини та її тотожності з національною, соціальною та іншими спільнотами» [17, с. 50].
Національна ідентичність – це свого роду усвідомлення факту приналежності до тієї чи тієї нації. Наприклад, говорячи «я – українець», людина не просто акцентує на національності, але й автоматично приймає все, що стосується її народу: історію, культурні особливості, менталітет, віру, національні аксіологічні орієнтири та цінності. Останні нерідко знаходять утілення у різних видах фольклору, де за допомогою поетикальних і зображальних засобів творяться картини народного життя, де прочитуються невід’ємні та важливі для нації цінності, які, на думку Ю. Шайгородського, є «своєрідним культурним «кодом». Його специфічність зумовлена тим, що кожна культура породжує свою, лише їй притаманну ціннісну систему. Цей «код» забезпечує процес культурної ідентифікації особистості, народу, нації, розвитку національної свідомості. Ціннісна «система ідентифікації» зберігає націю як носія унікального, самобутнього, лише їй притаманного» [38, с. 221]. 
Існує помітний зв’язок між національними цінностями та етнопсихологією. Вони взаємно впливають один на одного: суспільно схвалені прояви людської діяльності зумовлюють формування певних рис характеру чи поведінкових установок, котрі закріплюються в народній свідомості й транслюються в різних контекстах. Це можуть бути оспівані у фольклорі чи зафіксовані етнологами стереотипні риси вдачі та поведінки, що асоціюються з певною соціальною групою. Наприклад, народна творчість містить немало творів, де оспівується краса та чесність дівчини, мужність хлопця, мудрість літніх людей. Такі особистісні цінності є спільними для багатьох культур, що знову викликає в нас асоціації з юнгіанським постулатом про колективне несвідоме або з концепцією мономіфу Дж. Кемпбелла. 
Як підмічає Ю. Шайгородський: «Ієрархія національних цінностей вибудовувалась віками, зумовлювалася всією історією нації і коригувалась нею через зміну ціннісних норм і настанов у залежності від часу, конкретної епохи розвитку. Очевидно, саме «культурний код» лежить в основі твердження про те, що шлях цивілізації є не одно-, а багаторядним» [38, с. 221]. У контексті буття держави та нації неможливо обійти увагою національні екзистенціали, котрі визначають існування та усвідомлення нацією свого місця в глобальному онтологічному просторі. Чи не найважливішим з-поміж них є історична пам’ять, що консолідує й зберігає здобутки й поразки минулого, формує самосвідомість, сприяє укріпленню зв’язку людини з її корінням та державою. Не буде зайвим звернути увагу на те, як трактував цей екзистенціал М. Гайдеггер: «Пам’ять – це зібраність мислення… у тому, що нас зберігає, оскільки воно нами помислене. Мислиме потребує пам’яті» [цит. за 4, с. 74]. 
Відновлення та збереження історичної пам’яті є одним із головних завдань нації. Слід зазначити, що для цього екзистенціала використовуються різні синонімічні (але не ідентичні) вислови – «колективна пам’ять», «національна історична пам’ять», «народна пам’ять» тощо [див. : 9, с. 51]. Позначення ретроспективних сторінок буття нації, народної міфології, домислів та історичних інтерпретацій становлять фундамент для розуміння історичної пам’яті та викликають асоціації з колективним несвідомим – архетипом, що виявляє незримий ментальний зв’язок молодших поколінь зі старшими.
Пам’ять є важливим чинником формування національної свідомості й ідентичності. Саме завдяки їй сучасні та прийдешні покоління мають змогу проаналізувати досягнення й поразки нації, відновити та оберігати сакральні речі, поважати минуле й враховувати його помилки, прокладаючи шлях у майбутнє. Р. Гула зазначає: «Історична пам’ять відіграє особливу роль у формуванні національної самосвідомості та національної самоідентифікації індивіда та групи в процесі створення політичної нації» [9, с. 51]. Цю ж думку висловлює В. Карлова: «Історична пам’ять, зберігаючи кожну сторінку життя, боротьби народу за соціальні, політичні і національні права на всіх етапах його розвитку, виступає надійним фундаментом, на якому успішно формується національна самосвідомість» [цит. за 9, с. 52]. Пам’ять, із екзистенційної точки зору, – це своєрідний онтологічний вимір, де тісно поєднуються минуле, сьогодення й майбутнє. Національна пам’ять вбирає різні події, формуючи їх у різні групи, що суспільство умовно ділить на позитивний і негативний досвід, відповідно, виявляючи до них різне ставлення.
Народна пам’ять фіксує різний досвід людських взаємин і дозволяє суспільству створити певне уявлення про історію як окремий онтологічний простір та визначитися з власними роллю й місцем у ньому. Вона існує, доки існує народ, котрий, з одного боку, її підживлює подіями й процесами, а з іншого – закарбовує всі ці речі, мовби матеріалізуючи їх. Тому пам’ять є унікальним матеріальним та ідеальним явищем одночасно. 
Історичні перипетії й травматичний досвід минулого виробив особливе ставлення української нації до власного минулого. Повага до національної пам’яті проявляється в різних контекстах, однак вирішальною завжди є реакція загалу. Наприклад, іронічний погляд на якусь травматичну для соціуму сторінку минулого замість терапевтичної рефлексії може викликати загальне обурення, а от переведення історичних подій у площину фантастики й ірреальності навпаки – зазвичай сприймається схвально та із зацікавленістю. Крім того, українська національна пам’ять видається неоднорідною: з одного боку, суспільство загалом має уявлення про певні віхи, особистостей, що здійснили значний внесок у творення незалежної держави, тощо; але з іншого боку, не всі готові приймати деякі сторінки минулого та розуміти вибір, зроблений певними особами в минулому. Це, зокрема, спонукає митців звертатися до історії навіть у контексті фантастичного твору, щоб читач міг подивитися на звичний факт з незвичайної точки зору, обміркувати та зробити висновки для себе.
Для посилення екзистенціалу історичної пам’яті суспільство проходить своєрідну «постколоніальну терапію», куди входить ознайомлення з минулим держави, дослідженням власного роду, звернення до «постпам’яті» – буттєвого й культурного феномена, при якому людина метафорично «присвоює» досвід, що його насправді отримали попередні покоління, а також обговорення та усвідомлення причин і наслідків суспільних травм і засобів їх запобігання. Чи не найліпшим і найгуманнішим способом підсилення екзистенціального зв’язку людини та буття є література.
Отже, людина знаходиться в незримому зв’язку з буттям та отримує підтвердження власної присутності в ньому. Для позначення особливих онтологічних феноменів, що допомагають людині пізнавати світ і себе, у філософську, а згодом – загальнокультурну теорію було введено поняття «екзистенціалів» Завдяки своїй природі вони не співвідносяться зі світом речей, а відтак не є тотожними раціоналістичним категоріям. На думку мислителів М. Гайдеггера, Ж.-П. Сартра, К. Ясперса та ін. причиною активізації екзистенціалів є невгамовний страх людини перед незвіданістю буття, що спричиняє страх смерті та усвідомлення власної минущості. Екзистенціали розгортаються безпосередньо в людській свідомості, допомагаючи їй подолати внутрішню кризу та продовжувати боротьбу з власним страхом (екзистенціали віри, любові, щастя), або навпаки – підсилюють конфлікт між людиною та буттям (екзистенціали смерті, самотності, шуму, зневіри). 
Незважаючи на те, що більшість із них є невід’ємним елементом буття, позбавленим оцінної властивості, деякі екзистенціали настільки сильно впливають на людину та змінюють її ставлення до себе й світу, що їх цілком можливо співвідносити з певними онтологічними орієнтирами або цінностями – такими є екзистенціали історичної пам’яті, віри, духовності. 

1.2. Репрезентація національних екзистенціалів у сучасній українській літературі
Досліджуючи специфіку образної системи літератури, В. Іванишин зазначає, що пізнання її можливе через розуміння особливих культурних феноменів, з-поміж яких виділяються національні екзистенціали – «виражені в художньому творі способи (модуси) людського індивідуального та колективного буття (екзистенції), котрі дозволяють пізнати національне тут-буття, а через нього – національне буття як основу сущого [14, с. 110].
Власне кажучи, пізнання літератури певної країни не обходиться без визначення її національної специфіки. Кожному народу притаманний свій комплекс характеристик, куди входять мова, адресат творчості, національна та культурна ідентичності тощо. Безперечно, не можна обійти увагою онтологічні метафори, котрі допомагають людині усвідомити власне місце в бутті загалом та в «тут-бутті» нації зокрема: вони нерідко експлікуються у літературний твір, доповнюючи його патріотичність і націєорієнтованість. 
Очевидний зв’язок національних цінностей і людських екзистенціалів дає нам підставу для дослідження репрезентації цих компонентів у просторі художньої літератури. Наявність такої інтенції допомагає читачеві дослідити авторський підхід до реалізації задуму втілити національні екзистенціали та цінності, а також проаналізувати їхній вплив на себе самого. Тут також проявляється дуальність цінності, про яку говорить А. Осіпцов: «На нашу думку, цінностями можна вважати матеріальні й ідеальні предмети природи, які мають позитивну значущість для суспільства, тобто здатність задовольняти його потреби й інтереси. Але з іншого боку, цінність є індивідуальною реальністю, що має позитивну значущість для суб’єкта, здатність задовольняти його потреби й інтереси» [25, с. 135]. 
Зосередимо увагу на екзистенціалах, котрі буквально «вростають» у буття кожної свідомої людини, стаючи її провідниками, орієнтирами у світі, визначаючи та утверджуючи її існування. Приклади екзистенціальних цінностей відомі – пам’ять, свідомість, повага, любов (у тому числі патріотичне почуття) тощо. Працюючи в полі екзистенційної, глибоко психологічної чи загостреної літератури, митці не можуть не акцентувати на цих явищах, одночасно пробуджуючи в людині інтерес до питомих цінностей. Звичайно, представники різних стильових манер роблять це по-своєму.
Представники традиційно-реалістичного письма останнім часом акцентують на травматичному досвіді нації, окремих подіях минулого, що негативно вплинули на тодішнє суспільство й досі відлунюють сучасникам. Традиційники (В. Лис «Соло для Соломії», «Століття Якова», М. Матіос «Солодка Даруся», «Майже ніколи не навпаки», «Черевички Божої Матері», Люко Дашвар «Село не люди», «Покров») нерідко загострюють конфлікт і психологічний стан персонажів, підкреслюючи, наприклад, їхню відчуженість, біль, самотність, закоханість тощо. У центрі уваги митців – багатогранність людської натури, в якій відбивається буття в усіх його проявах. Людина утверджується через різні випробування долі, проходить різні етапи піднесення та фрустрації, віддзеркалюючи реалії справжнього життя, з якими читач міг навіть не зіштовхуватись. Для цих митців важливо не лише відтворити життєві перипетії та психологічні колізії, а й представити «людину в подіях часу», тобто те, як буття сформувало ту особу, котру бачить читач. Тож відтворення історичної пам’яті й нагадування сучасникам про її важливість є ще одним наскрізним мотивом творів цієї групи. Наприклад, М. Матіос змальовує абсурдний і жахливий мікросвіт, охоплений війною. Він знаходиться на помежів’ї двох політичних систем, що однаково нівечать долю і окремої людини, і цілої нації («Черевички Божої Матері»). 
Митці-«авангардисти», тобто прихильники експериментального, пост- і метамодерністського письменства зовсім інакше відтворюють національні та особистісні екзистенціали. Вони дивляться на них крізь оптику гротеску, бурлеску, надмірних загострень, іронії, позірно несерйозного ставлення до зображуваного (Ю. Андрухович «Московіада», А. Дністровий «Пацики», О. Ірванець «Рівне/Ровно (Стіна)», С. Жадан «Ворошиловград»). Екзистенціальна складова завжди прихована за стилістичними нашаруваннями та заплутаним сюжетом, і це йде на користь творові: викривлена проблема не перестає бути проблемою, навіть коли на ній є явне гротескне нашарування, однак це – запорука того, що увага реципієнта буде схоплена швидше, ніж під час методичного причинно-наслідкового аналізу чи змалювання реалістичних картин, до яких усі звикли. 
Видається доречною розлога цитата О. Маленко, що характеризує витоки сучасної нестандартної традиції – постмодерний дискурс: «Він якісно інший порівняно із традиційними текстами реалістичного дискурсу, не звичний для стереотипної читацької рецепції. Однак попри всю його рецептивну (світоглядну, естетичну, вербальну) неоднозначність, він існує як мистецьке явище, що репрезентує нестандартний, іронічний, креативний зріз людської свідомості, мислення, словесної творчості» [21, с. 5]. Цей вислів проектується на специфіку відтворення екзистенціалів у пост- і метамодерних творах. Смішні, гіперболізовані, надміру брутальні картини представляють людину та суспільство без прикрас або ірреальну альтернативно-історичну візію, де, попри недостовірні декорації, висвітлюються цілком реальні проблеми буття: наприклад, в антиутопії О. Ірванця «Рівне/Ровно» художній простір – відчутно викривлений, персонажі – комічні, а відтворення естетичних і культурних кодів соціалізму має відверто знущальний характер. За цим метафоричним «щитом» письменник приховує проблему розщепленої національної свідомості й конфлікт старих та нових поглядів. Головний герой Шлойма Ецірван знаходиться мовби між двох світів: з одного боку, ментально він значно тісніше пов’язаний із «капіталістичною» частиною міста, але з іншого – в соціалістичному Ровно залишилися батьки, знайомі, немало спогадів про дитинство та юність. Герой самотній і відторгнений, але все одно вступає в конфронтацію з обставинами й людьми, котрі хочуть завдати йому шкоди. 
Звичайно, вищезазначений поділ на групи дуже умовний – він потрібен для характеристики полярних способів відтворення онтологічних аспектів у творі. 
Суспільство, колись позбавлене права на власну історію, нині невпинно досліджує своє минуле, у такий спосіб відновлюючи історичну справедливість і пам’ять і даючи нові, об’єктивні оцінки подіям та персоналіям. Історія, як наука, теж зазнала змін: фокус уваги змістився з форм розвитку суспільства та досліджень матеріального надбання на взаємини людей, етнопсихологічні, ментальні, онтологічні особливості, самосприйняття й утвердження в соціокультурному просторі тощо. Традиції, звичаї, ментальні стереотипи, побут, віра накопичують генетичну пам’ять нації та її досвід, що є невід’ємною складовою історичної пам’яті й свідомості. Вони належать до світу речей і є тими екзистенціалами, які підкреслюють єдність нації. 
Екзистенційний підхід до історії та її рецепції проявився ще в тому, що розвідки зі специфіки формування та функціонування різних ментальностей дали можливість для синтезування різних дисциплін у єдине поле. Результатом цих досліджень стала ідея, що кожна людина бере участь у розбудові суспільства й формуванні культури держави, і це ще більше підсилило твердження про цінність будь-якого історичного досвіду, навіть негативного. 
Історія ментальності має тісний зв’язок із ретроспективною літературою, котра формує особливий простір, де факти й постаті оживають, стають ближчими сучасній людині, котра хоч і не може сприйняти їх повністю (цьому стають на заваді різні ідеологічні, культурні, соціальні межі), але, «підігріта» захопливим сюжетом і виразними персонажами, мимохіть засвоює вимовлену в художньому тексті точку зору та отримує поживу для самостійних роздумів. Під завадою також мається на увазі нездатність сучасної людини абсолютно точно спроектувати емоційний стан і спосіб мислення, репрезентований у історичному белетристичному творі. 
Митці, створюючи певну уявну дійсність, приділяють більше уваги психологічній складовій, поведінці й учинкам своїх персонажів, аніж копіюванню того, що мало місце у світовій історії. Тож недивно, що в царині героїчної літератури про славних повстанських ватажків, відважних борців за свободу й практично непоборних воїнів з’явилися твори про те, як людина виживає на війні, бореться з власними демонами й страхами, під гнітом обставин з порядного й благородного громадянина перетворюється на зрадника чи аморальну істоту. Прикладом того є твори сучасників А. Кокотюхи («Червоний», «Чорний ліс»), В. Шкляра («Залишенець», «Троща»). Автори створюють розлогу панораму моторошної воєнної дійсності, в якій людині доводиться долати ще більше перешкод, зазнавати моральних травм, що одночасно гартують її характер і підкреслюють жагу до життя й боротьби.
Історична белетристика – це дієвий спосіб нагадати суспільству про важливі речі та цінності, однак їй можуть скласти конкуренцію альтернативноісторичні та фентезійні твори, в котрих у достовірний контекст уплітаються магія, незвичайні явища, народні вірування та інші елементи ірреального. Художня фікція й підміна фактів сприяють формуванню нової дійсності, однак якою б вона не була, аксіологічні константи та екзистенціали буття залишаються такими ж, як у реальності. Наприклад, у політичній дистопії Ю. Щербака «Час смертохристів» представлено візію майбутнього глобального суспільства, в котрому змінилося чимало ціннісних орієнтирів та ідеологій, але сталими залишилися проблеми співіснування людини з іншими й боротьба людства за виживання в усіх значеннях цього слова. Деякі митці звертаються до альтернативноісторичного дискурсу, фантазуючи про дійсність, у якій вирішальні події мали несподівану розв’язку. Наприклад, у романі О. Ірванця «Харків-1938» представлено квітучу й прогресивну Українську Робітничо-Селянську Республіку, що постала після переможної битви під Крутами.
У той час коли одні письменники намагаються відтворити реалістичну картину буття, залучаючи тільки історичні факти, інші – створюють на основі достовірних неповторний магічний світ, у якому відводять чільне місце національним ідеям і героям. Додаючи фантастичні елементи, митці формують цікавий художній простір, що краще сприймається читачем. Їм властиві такі прийоми, як гра на емоціях, інтригування читача, погляд на події під іншим кутом зору й відповідно моделювання поведінки та рецепції цінностей у нових обставинах. Одним із популяризаторів такого методу є Л. Кононович, автор роману «Чигиринський сотник». Поєднавши історичну правду і казково-міфологічний сюжет, він створив нову візію визвольної війни XVII ст., де значне місце відводиться осмисленню національних цінностей та елементів буття. Крім актуалізації історичних фактів, на котрих базується сюжет, твір також спонукає читача до роздумів над сучасним ставленням до історії, національних цінностей, етичних засад тощо. 
Отже, проблема функціонування та осмислення національних екзистенціалів з’являється в різних видах белетристики – традиційно-реалістичній (В. Лис «Століття Якова», М. Матіос «Черевички Божої Матері»), експериментально-авангардистській (Ю. Андрухович «Московіада», О. Ірванець «Рівне/Ровно»), власне історичній (В. Шкляр «Троща»), альтернативноісторичній (О. Ірванець «Харків-1938»), фентезійній (Л. Кононович «Чигиринський сотник»). Різні способи відтворення й акцентуації цінностей та онтологічних проблем доповнюють загальнохудожній замисел і поглиблюють національну орієнтованість твору.

РОЗДІЛ 2
МОДУСИ ХУДОЖНЬОГО БУТТЯ В РОМАНІ Л. КОНОНОВИЧА «ЧИГИРИНСЬКИЙ СОТНИК» 

2.1. Проблема жанрового визначення роману «Чигиринський сотник»
	Роман «Чигиринський сотник» – не єдиний твір історико-фантастичного змісту в доробку Л. Кононовича. Козацька тема порушуєється в повісті «Пекельний звіздар», а в романі «Тема для медитації» автор звертається до трагічного минулого України в складі тоталітарнго СРСР. Т. Мегеря зазначає: «Письменник своєю прозою порушує безліч питань: пробудження самосвідомості українського народу, необхідність історичної пам’яті, місце та роль окремої особистості в соціумі на порозі вирішальних подій. За художньою логікою романістики письменника, весь творчий доробок автора є віддзеркаленням його внутрішніх переконань як патріота України, котрий дбає про її майбутнє» [23, с. 90].	
Роман «Чигиринський сотник» (2016) є фантастично-історіософською візією періоду національно-визвольної війни 1648–1657 рр., тож він посідає особливе місце в сучасній українській літературі. Для дослідників і літературних критиків питання жанрової приналежності цього роману досі є доволі цікавим, чому сприяє глибока й розлога інтертекстуальна мережа твору. 
Митець звертається до відомої в літературному дискурсі теми протистояння українців і поляків, однак до цього часу автори віддавали перевагу реалістичному, достовірному відтворенню подій (П. Куліш «Чорна рада», Л. Костенко «Берестечко» тощо). Т. Мегеря наголошує на новаторському підході митця: «Тільки Леонід Кононович задумав переповісти ту епоху в жанрі казки, використовуючи відстояні й апробовані віками прийоми читабельності тексту» [23, с. 87]. Відомо, що первинним задумом письменника було створення дитячої казки, заснованої на історичних подіях, але «у творчому процесі план видозмінився, виявилося, що тематика несе в собі занадто потужний смисловий пласт» [23, с. 87]. Роман розрахований на читачів різного віку, і кожен інтерпретуватиме його відповідно до власного горизонту очікувань, однак загальною для всіх є очевидна національно-патріотична наснаженість твору. 
У літературній критиці за романом «Чигиринський сотник» закріпилися жанрові визначення-кліше «козацьке фентезі», «лицарський роман», «козацький бойовик», що, на думку І. Бондаря-Терещенка, є вимогою медіапростору, в якому не обійтися без промовистих слоганів [2, с. 5]. Також у критиці зустрічаються визначення «історичний екшн, містичний бойовик, лицарська меніппея, істерн-тревелог, інфернальний трилер» і «авторський варіант альтернативної історії, що реконструює національний міт» [див. : 37]. Т. Мегеря наводить цікавий термін «твір-симбіонт», «у якому працюють численні жанрові модифікації: від козацького вестерну до готичних міфологем» [23, с. 90]. Дослідниця підмічає: «Історія для Л. Кононовича – це безкінечний матеріал для інтерпретації, сповнений філософського переосмислення й дидактичної спрямованості» [23, с. 90], але на її думку, називати цей твір історичною хронікою не коректно: «Точніше було б охарактеризувати «Чигиринського сотника» як казково-фантастичний роман, у якому за основу взято історичні події Хмельниччини, як це постає в першій частині поки що до кінця не видрукуваної трилогії» [23, с. 90].
Зробивши магію невід’ємною частиною художньої історичної дійсності, автор створив неординарну жанрову форму, що виводить сюжет на новий рівень інтерпретацій і дозволяє читачеві долучитися до спільної творчості. Письменник свідомо наповнює реалістично-історичний простір авторськими міфологемами й квазі-фольклорними образами, сконструйованими на базі відомих скандинавських і слов’янських джерел. Т. Мегеря слушно зазначає, що автор створив «інтертекстуальний колаж», а містична атмосфера навколо українсько-польського конфлікту лише поглиблює контраст між сторонами, посилює риси характеру та мотивацію окремих персонажів [див. 23, с. 90]. 
Не буде помилкою визначити роман «Чигиринський сотник» як оригінальний міф, із котрим найліпше співвідноситься популярне визначення «козацьке фентезі». Воно є містким і зрозумілим широкому загалу визначенням, а вказівка на полярні за своєю суттю компоненти – фентезійний та реально-історичний – робить твір привабливим із рекламної точки зору. Часто пластичність постмодерного тексту дозволяє читачеві визначити жанр, спираючись на життєвий досвід і глибину власного сприйняття. Тому в широкому сенсі визначення «фентезі» є цілком зрозумілим і доречним. 
О. Яковенко виділяє такі специфічні ознаки зазначеного жанру: «1) належність творів фентезі до можливих світів; 2) наявність середньовічного антуражу; 3) високий ступінь фантастичного; 4) ненауковість, ірраціональність, зумовлена наявністю магії» [цит. за 19, с. 211]. Роман «Чигиринський сотник» цілком відповідає зазначеним критеріям, а крім того, під час аналізу помітна виразна диференціація сюжету на реально-історичну й фентезійну галузі. 
Твір «Чигиринський сотник» бере початок від загальнокультурного мономіфу про пригоди героя: на тлі реальних історичних подій розгортається фантастична подорож джури Михася та характерника Обуха, під час якої герої проходять сім етапів своєрідної «ініціації», де знайомляться з різними душами, що населяють світ живих і мертвих. Назва-перифраз «Чигиринський сотник» підсилює жанрову своєрідність роману й дає читачеві підказку, що герої мусять зустрітися з Богданом Хмельницьким. Персонажі висловлюють і переживання, і острах, і віру в майбутнього гетьмана, але сам автор не дає жодних оцінок постаті Хмельницького в романі «Чигиринський сотник».
Незважаючи на те, що цей роман більшою мірою є фантастичним, його реалістична складова є достатньо потужною. Історичний час роману – період 1630-х рр., коли майбутній гетьман Хмельницький повернувся із лав низового козацтва до Чигирина, і коли зав’язалася боротьба українців проти польської експансії. Л. Кононович приділив неабияку увагу зображенню історико-реалістичних картин козацького буття, починаючи від побутових деталей та завершуючи духовними цінностями й світоглядними позиціями козацтва. Сюжет доповнюється художньо обробленими згадками про реальні місця та події, фольклорними вставками й авторськими стилізаціями. 
Ключовим конфліктом роману є протистояння українців та Речі Посполитої, однак Т. Мегеря акцентує саме на фантастичній стороні художньої дійсності: «В авторській інтерпретації – це вирішальна апокаліптична битва, боротьба сил Добра й Зла, на кону якої стоїть подальше існування чи знищення українського народу... Сама сюжетна конструкція роману Леоніда Кононовича ґрунтується на міфологічних засадах. Вона подається в системі бінарної опозиції світлого й темного начал, у боротьбі між дітьми Дажбога та слугами Чорнобога – противенства різнорідних сил» [23, с. 89]. Ця риса дає нам підставу говорити про сучасну тенденцію до акцентування на національному компоненті в царині фентезі. 
Сам жанр виріс із англосаксонського епосу та ввібрав деякі риси лицарського роману. Однак під впливом глобалізації в культурному дискурсі спостерігається прагнення зберегти й захистити, а в окремих випадках навіть відстояти національну орієнтованість і самобутність тексту за допомогою певних маркерів. Тому не дивно, що сучасні фантасти активно «експлуатують» народні теми, образи, проблематику тощо. Їм важливо відтворити не тільки зовнішній колорит, а й внутрішні, онтологічні засади, котрі утверджують національну спрямованість твору. 
Звернення Л. Кононовича до козацької минувшини є цілком очікуваним, адже період національно-визвольних війн XVII ст. залишається однією з найбільш популярних для інтерпретації в літературі. Попри те, що ідея козацької держави в реальності виявилася неможливою для втілення, задум став надзвичайно плідною основою для творчості. За віки осмислення козацької вольності в народній свідомості склався своєрідний романтизований канон, у котрому ключовими екзистенціалами є свобода, патріотизм, визвольна боротьба, безстрашність тощо. Свідченням цього є розлогий пласт народної творчості, де оспівувалися позитивні якості козаків, їхня жертовність і готовність до боротьби за Батьківщину. Зрозуміло, що чимало з них позбавлені об’єктивності й відтворюють козацький побут дещо ідеалізовано, але саме так можна виокремити культурні й духовні домінанти спільноти, що видалися цінними для нації. 
Погоджуючись із визначенням «козацьке фентезі», ми не можемо не проаналізувати твір у річищі химерного роману. На цю думку наштовхують дуальність художньої дійсності, переплетення реального й фантастичного, виразний мовний і культурний колорит, утвердження національних духовних і аксіологічних орієнтирів, глибока інтертекстуальність твору. 
Для химерного роману характерні співіснування реалістичного й фантастичного пластів, порушення хронологічного викладу подій із наголошуванням на ірреальності, вільна інтерпретація залученого до творчості інтертекстуального матеріалу. Л. Кононович активно використовує різноманітні алюзії, зокрема апелює до скандинавської міфології, беручи за основу як сюжети, так і окремі елементи й уводить їх у канву твору, наділяючи питомими ознаками. Показовою в цьому сенсі є позасюжетна вставка про кохання Триглава та велетки: «Якось подався Триглав у чужі краї та й пристав до одної молодиці у прийми… А молодиця тая не людина була, а велетка – з тих велетів, що від нащада світа існували! Жив з нею він три роки, й народила вона трьох дітей од нього – однооку дівку, гадюку і вовка» [16, с. 290]. Поєднавши слов’янський та скандинавський концепти – тобто уявлення про Триглава й одну з розповідей «Молодшої Едди» про дітей Локі – письменник створив один із багатьох компонентів власної міфосфери. В образі одноокої дівки вбачається володарка царства мертвих Хель, у образі гадюки – світовий змій Йормунганд, а вовк співвідноситься з передвісником Рагнарьока Фенріром. Таких позасюжетних вставок у романі чимало, і завдяки їм художній усесвіт виглядає багатоплановим і неоднорідним.
Досліджуючи інтертекстуальну площину роману, Т. Мегеря підмічає часте використання біблійних алюзій – наприклад, заснування Січі асоціюється із мотивом створення Світу: «Поселив тут Дажбог первого чоловіка і відтоді спочиває на цих землях ласка Господня» [16, с. 60]. Важливим позасюжетним елементом є авторська інтерпретація біблійного братовбивства, яку письменник подав у вигляді своєрідної народної агіографії: «Створив Господь жито, а в Нечистого вийшов пирій, Господь створив корому, а в Чорнобога вийшла кицька, Господь створив гуску, – а в Чорнобога вийшла ґава. Отак і завелося на землі всякого непотрібу…» [16, с. 97]. Дажбог не вбиває брата, але виганяє його з Ирію.
Літературознавиця додає: «Інтертекстуальними нитками вплетені в загальну канву роману й перегуки з «Конотопською відьмою» Г. Квітки-Основ’яненка (обряд потоплення відьом у річці), «Енеїди» І. Котляревського з її бурлескно-травестійними прийомами, переказ відомої легенди про козака Мамая» [23, с. 90]. Це не тільки додає колориту художній дійсності, а й розкриває світоглядні позиції, традиції, забобони, вірування тодішнього суспільства: «Задля дощу в посуху відьом топлять, а нині її, слава Богу, немає. А щоб зо світа вражу силу звести, то теж сього способу добирають. Вода – князівство Триглавове, де всякі русалки, водяники і чорти водяться, се друге небо, та тільки Чорнобогове, бо перекривляє воно світ Божий... Та взяли парубки Чикилдиху, розгойдали її й пожбурили аж на середину ставка. Допіру вона шубовснула, то зразу й на дно пішла… Як гепнула та [друга відьма – А. Б.] у воду, то й попливла по ній, мов та качка. Пливе та регочеться [16, с. 377].
Важливою ознакою фантастичного твору є зв’язок із міфом або його полегшеною версією – казкою. Це генетична спорідненість літературного й народного жанрів, що зумовлює архетипну схожість сюжетів і окремих персонажів у різних культурах. В образі Михася прочитуються сталі образу міфічного героя: наприклад, як архаїчний герой, він має неабиякий апетит («Як ось і порося принесли на циновій тарілі. Потяг його малий козак до себе, дістав запоясника та й відбатував ніжку. Взяв її обіруч і заходився маламурити, аж за вухами лящало… Та хильнув меду і ще одну ніжку відпанахав» [16, с. 283]) та фізичну силу, на свій вік доволі велику. Із рис пізнішого періоду можна відзначити незвичайне походження: Михась є сином поляниці, воїтельки Трояна (цей образ, до речі, перегукується з образом скандинавської валькірії), та людини. Завдяки незвичайному походженню герой має здатність подорожувати і світом людей, і потойбіччям, про що свідчать не лише фактичні подорожі до Неї з Обухом, а й здатність спілкуватися з фантастичними істотами в оніричному просторі, тобто сні або мареві: «Він лежить на дні озера. Вода стоїть над ним, неначе шкло. Видно крізь неї небо, листя, що плаває на воді, й гілля молодої яблуні. Він лежить і не ворушиться. Чи живий, чи мертвий, – того він не знає… Придивився та й бачить, що на березі стоїть лялька, яку дав йому той лицар у Ксьондзовому лісі. «Хто ти?» – питається в неї Михась. А лялька й каже: «Той, хто поведе тебе в дорогу» [16, c. 78].
Виконуючи доручення, Михась не лише заручається підтримкою провідника – характерника Обуха, а й інших персонажів, котрі допомагають йому завершити Троянове коло й зробити перший крок до здійснення пророцтва: «Сім душ… чекають на нього: а як до останнього дійде, то буде той чоловіком, що стане гетьманом усім козакам… Буде така війна, якої світ не бачив, а далі тяжко буде щось поправити...» [16, с. 108]. Письменник недарма зазначає, що Михась мусить зустріти сім душ: згідно з народною символікою, це число вважається священним, бо пов’язане з містичною природою людини, охоплює і духовний, і матеріальний світи. Сім душ – це сім етапів становлення головного героя, сім вузлів-локусів на його пригодницькому й, відповідно, життєвому шляху. Важливо відмітити, що Михась із серйозністю ставиться до місії, не намагається уникнути завдання, на яке його прирекла доля. Яким би не був складним і страшним його шлях, і як би його не лякали противники уві сні та наяву, і яким би песимістичним не було пророцтво – він усе одно йде до кінця, усвідомлюючи важливість місії та відчуваючи, що на нього покладено надію чи не всього народу. Це наштовхує на думку, що відповідальність і почуття обов’язку не залежать від конкретних обставин чи особи. 
Також зазначимо, що сюжет химерного роману має чимало спільного з інваріантним сюжетом народної чарівної казки: крім виконання головним героєм призначеної місії, представлено процес ініціації хлопчика в чоловічу спільноту, під час якого його супроводжує медіатор. Це, наприклад, прийняття Михася до козацької ватаги, спільне частування, виконання певних завдань тощо. Хлопчик поводиться доволі комічно, як цього вимагає дійсність химерного роману, але за дитячою безпосередністю й серйозністю, що викликають посмішку, вгадуються головні джерела авторського натхнення, зокрема народна творчість і уявлення про козаків. У образі Михася втілено моральні екзистенціали нації – наприклад, безстрашність, патріотичність, повага до традицій та минулого. 
Дослідники В. Панченко, А. Горнятко-Шумилович, Д. Куриленко вносять комічне в ряд критеріїв визначення химерної прози [див. : 19, с. 26–28], і ми вважаємо, що цим вона відрізняється від фентезі. Безперечно, обидва різновиди можуть мати сміховий компонент – пародіювання, гротеск, бурлеск, фарс тощо. Однак для фентезі ця риса є опціональною, оскільки воно виросло з героїко-патетичного епосу, а для химерного роману сміх є одним із жанротворчих компонентів, і в розпорядженні автора чимало засобів досягнення комічного ефекту, починаючи від уже згаданих стилізованої мови наративу й персонажів і завершуючи гротескними чи саркастичними пародіями. 
Постмодерний дискурс дозволив митцям вільно інтерпретувати не лише текст сам по собі, тобто надавати йому найрізноманітніших форм і смислів, а й «зазіхнути» на інші сфери духовного й культурного життя, творити неймовірні сплави з фольклорних і релігійних компонентів. Тому Л. Кононович не обмежує себе рамками фентезійного «подорожнього нарису», а детально та яскраво прописує художню дійсність, приділяючи немало уваги і її сакральним, і профанним компонентам. Відсутність будь-яких обмежень, крайня розкутість, вільність висловлювання – це теж важлива, навіть невід’ємна риса химерного роману. Йому, як особливому жанровому утворенню, властива гіперболізація, певна гротескність, щедре використання елементів бурлескно-травестійної традиції, що асоціюється із уже згаданою «Енеїдою» І. Котляревського. 
Авторський міф Л. Кононовича є відкритою системою, мікросвітом, у якому цілком гармонійно співіснують запозичені й додумані письменником образи, локації, символи тощо. Єдність художньої дійсності посилюється за допомогою стилізованої мови наративу та персонажів. Це відзначають і літературні критики: «Матерія твору або вимагає філологічної підготовки чи принаймні закоріненості в стихію української живої (не «книжної» і не «літературної») мови… Грішним ділом видається, що автор придумує «усі ті словечка», аби осягнути пишність барокового орнаментування, штучно прикрасити чи надати колориту» [37]. 
Художній простір роману стає яскравішим завдяки «нелітературній», простій мові («Грубий був той ланцюг, що ні Тур, ні брат його Юр Святий не могли теє залізо розірвати. Залигав Господь вовка тим ретязем, коли ж той повів плечима – та й луснув ланцюг ув однісінький мент! Здивувався Батько Дажбог, та подумав собі, що то, може, руда трапилася кепська абощо…» [16, с. 291]) чи навпаки – пишномовність або імітація фольклорного наративу («Із нащада світа записано у пекельних книгах, що прийде образ Матери Лади у підземний світ і візьме його до рук син її, которий Чорнобогом зветься» [16, с. 491]; «Десять день їхали козаки над Дніпром. Наче й не давали про себе знати і тихцем старалися промкнутися, та слава про них попереду летіла: як минали хутори та зимівники, виходили їм назустріч старі запорожці, які ще Наливайка пам’ятали, дітлахи вибігали, щоб на гетьмана поглянути, а до ватаги знай прилучалися молоді козаки, которі ще й пороху не нюхали» [16, с. 509]); використання пейоративів («Стільки живу отсе на світі, а таких бевзів уперше бачу! Отсе кому розкажи, то не повірять – скажуть, брешеш, клята молодице! Іди, скажуть, та не бреши тут, мандрьохо! Не бреши, скажуть, а то бубни зараз дамо!» [16, с. 23]) та грубого гумору («Дід казав, що чорти горілки бояться, а хреста – не дуже!» [16, с. 63], «…Ну, лопух… та й що? – Твій батько спух! [16, с. 69], «То нехай попи да ченці тії кляті книжки читають! Еге, якась скотина понаписує, а ти читай…» [16, с. 76]); вкраплення народної творчості та авторських стилізацій («Привели мене до тих покоїв, де щурі да пращурі наші бенкетують, і дали випити три кварти меду. Як перву я вихилив, то почав розуміти мову птахів та звірів. Як другу вихилив, то владу здобув над нечистю і силу зціляти рани та хвороби. Як третю вихилив, то відкрилася мені минувшина і будучина» [16, с. 126], «Обізвався серед Січи курінний Сулима: / «Гей, давайте ж, хлопці, зварим клятим ляхам пива»! [16, с. 218]) тощо. 
Комічне відіграє важливу роль у формуванні авторського історичного міфу та проявляється на різних рівнях – стилістичному, образному, сюжетному. Сміховинний аспект авторського міфу ґрунтується на смішних вставках із життя на Січі («Малий козак узяв кухля з медом, підняв його та й каже: – За нас із вами – і за дідько з ними! Тут зареготалися не лише козаки, а й чабани, котрі неподалік сиділи» [16, с. 112]), дотепних словесних баталіях персонажів («Сам ти ослята!... Що, не всі вдома і хата на клямці? Макітра розсохлася і мізки течуть, еге?» [16, с. 119]; «Та хто ж дітей отаких медом хмільним напуває, люде добрі! Йому ж іще й півгода нема! Чи ви дурні такі, чи в дурного зимували, га?.. – То живий же ж...» [16, с. 23]), комічних або не завжди впізнаваних перелицюваннях мандрівних або запозичених сюжетів («Було тільки синє море, а над морем тим літала Матінка Лада, Пречиста Панна, одним-одна як палець. От народила вона од духа Божого братів-двійнят – Дажбога і Чорнобога. Як уродилися вони на світ, то були геть однакові, й не знав ніхто, що один добро чинитиме, а другий лихо коїти буде...» [16, с. 95]; бурлескних картини з життя богів («Дивиться Батько Троян, що виросло теє вовченя у здоровезного вовка. Та то ще й нічого було б, якби не такий лютий удався отой вовцюган: кого бачить, на того кидається. Всіх дивів покусав, а Матер Божу загнав якось на грушу, що всеньку ніч там сиділа та репетувала, мов на пуп...» [16, с. 290]). 
Використовуючи теоретичну базу В. Іванишина, можемо вважати сміх не лише важливим сюжето- і жанротворчим компонентом, а невід’ємним супутнім екзистенціалом і художнього, і реального буття. По-перше, сміх має терапевтичний ефект і дозволяє легше проживати негативний досвід або осмислювати щось із минулого. Він стирає наліт трагізму та екзальтованості з подій, які треба проаналізувати, акцентує на особливо гострих речах, що потребують уваги, а також полегшує біль і тугу. По-друге, ще у фольклорній традиції з’явилося уявлення: сміх – це ознака життя, захисна реакція перед чимось жаским чи невідворотним. З позицій екзистенціалізму людина – це істота, котра усвідомлює власну смертність, та, незважаючи ні на що, продовжує боротися за життя й робити його ліпшим. Їй властиво глузувати над смертю, сміятися з різних речей та обставин, підкреслюючи власну безстрашність. Тож комічні перебільшення та бурлескні містифікації «Чигиринського сотника» є проявом вітаїстичності та сили духу, що притаманні українській ментальності.
Т. Мегеря зазначає: «Усі події в романі відбуваються в атмосфері казковості, таємничого пророцтва» [16, с. 90], і це, безперечно, впливає на читацьку рецепцію. Хоча в химерному романі домінує бурлескно-травестійна традиція, жанру також притаманні екзистенційна притчевість, філософська наснаженість. Як відомо, головна мета Михася є зовсім не веселою. Один із мерців, яких Михась мусить відправити на той світ за допомогою Троянового Ключа, говорить: «Коли прийде чорна година для України, то найменшого в роду знайде Троянів Ключ і мусить він із ним іти в Україну, щоб одмінити лихо! Замкнеш ти коло Дажбоже, і останній буде тим, хто запалить всю Україну!» [16, с. 173]. Сучасний читач розуміє, про що йдеться: Михась мусить передати артефакт Богданові Хмельницькому, який розпочне національно-визвольну війну за суверенність України та визнання її на міжнародній арені, але його неоднозначні політичні ходи призведуть до протилежних наслідків. Таким ходом, наприклад, була Переяславська рада 1654 р., у результаті якої утворився військово-політичний союз Гетьманщини й Московського царства.
Погоджуємося з інтерпретацією Троянового ключа Т. Мегері: «Оберіг – символ перемоги Добра, Дажбогового війська, уособлення свободи, ціна якій – занадто висока – кровопролитна війна під проводом Богдана Хмельницького... Оберіг виступає й символом спокути за прокляття, наслане на предків. Червоний колір, яким він сяє, – передвісник майбутнього кровопролиття» [23, с. 90]. 
Образ Ключа пов’язаний з національним екзистенціалом визвольної боротьби, розгорненої після століть колоніального стану. Яким би жахливим і антигуманним явищем не була війна, але вона неминуча, якщо нації доводиться відстоювати право на власну незалежність.
Прикметно, що в романі відчувається певна фаталістичність, притаманна скандинавському міфологічному світогляду: герой та його оточення знають: завершення місії призведе до жахливих наслідків, але при цьому ніхто не намагається перешкодити здійсненню давнього пророцтва. В цьому сенсі є показовим образ характерника Обуха, наділеного даром бачити майбутнє, але нездатного його змінити: «Часом прозираю я в будучину, і тяжко мені на душі… Настане така пора, коли обплутають усю землю дротом, а в небі залізні птахи будуть літати… Заженуть пани люд Дажбожий у неволю, загатять Дніпро і пороги затоплять, що й сліда не зостанеться! Не буде ні Січи, ні Великого Лугу – житимуть на сих берегах москалі та німота, а козацькі діти будуть московщиною цвенькати…» [16, с. 206]. Есхатологічна модель художньої дійсності суголосна скандинавському уявленню про Рагнарок: світ приречений на загибель унаслідок битви богів і хтонічних чудовиськ, але по тому з’явиться новий. 
Наостанок не можна не відзначити сюжетно-композиційні нюанси цього твору. Відомо, що автор планував випустити історико-фантастичну трилогію, присвячену національно-визвольним змаганням, показаних крізь оптику міфологізму. «Чигиринський сотник» є заспівом у ще не здійсненій трилогії, тож роман завершується лише номінально, і заінтригований читач має право домислити наступний перебіг подій самостійно. Наостанок автор подає коротку метафоричну підказку про ще більший неспокій, який охопить Україну далі: «Дивиться Михась, а степ аж красіє – до самісінького обрію мак цвіте… – На велику кров... – каже характерник. – Ото щоб знав, сину: перед війною завжди мак-відюк зацвітає по Вкраїні. – І що ж воно отеє буде тепер? – Шось та буде, сину... Головне, огня вкинути. А там нехай хоч згорить усе...» [16, с. 521].
Отже, про неоднозначність жанрової природи роману «Чигиринський сотник» свідчать органічне поєднання реальних і фантастичних елементів та відносну незавершеність розповіді. Багатокомпонентний художній простір включає гостросюжетні елементи, опис подорожі й пригод, міфологічні та фольклорні компоненти, історичну підоснову у вигляді національно-визвольних змагань середини XVII ст., і це дозволило критикам і дослідникам давати визначення «козацьке фентезі», «лицарська меніппея», «істерн-тревелог», «інфернальний трилер», «казково-історичний роман» тощо. 
На нашу думку, найбільш гармонійними є визначення «козацьке фентезі» та «казково-історичний роман», однак для більш широкого поля інтерпретацій пропонуємо ще одне визначення – химерний роман. Доказом цього є неоднорідність часопросторових координат, інтертекстуальні експерименти, активне залучення народного фольклору й релігійних елементів для конструювання авторського міфу, підкреслення дуальності буття, різноманітні вияви бурлескно-травестійної традиції та використання всіх багатств живої народної мови.

2.2. Історія крізь призму авторського міфу в романі «Чигиринський сотник»
Під час читання роману виникає питання – чому автор звернувся саме до цього періоду, а точніше, до предтечі Гетьманщини? Відповідей може бути безліч. На нашу думку, цей період опинився в центрі уваги письменника тому, що це був патовий період української історії, коли нація мусила обирати між постійним кровопролиттям за свою незалежність і колоніальним статусом, на який вона була приречена незалежно від того, з ким був укладений військово-політичний союз. Тож у романі «Чигиринський сотник» вкотре проговорюється ідея примирення з історичним минулим, яка сьогодні є особливо актуальною.
Аналізуючи художню своєрідність роману «Чигиринський сотник», дослідники (Я. Зуєнко, Т. Мегеря, Д. Семічева) акцентують на тому, що в основі сюжету лежить глибинний конфлікт добра і зла, репрезентований протистоянням українців і поляків, а також лівобережців і правобережців. Та якщо поглянути ширше, то концепція художньої дійсності виходить за межі визвольних змагань українців проти Речі Посполитої, про що говорить Д. Семічева: «Автор зображує часи національно-визвольної війни… в новому концептуальному освітленні. Війна відбувається, ніби битва між Добром і Злом, де наявна ціла низка язичницьких та християнських богів… Протистояння двох братів Трояна / Дажбога й Триглава / Чорнобога в романі Л. Кононовича уособлює собою розбрат єдиного народу, викликаючи асоціативну паралель із Лівобережною та Правобережною Україною» [31].
Оскільки для химерного роману порушення хронотопу є цілком природним, читача навряд чи здивує раптова поява алюзій на соціалістичне минуле України. З одного боку, це підкреслює комічність ситуації, в якій опинилася нечисть на шабаші, але з іншого, як слушно підмітила Т. Мегеря, «…ще й ще раз розкриваються історіософські погляди письменника на радянську владу, тому частотними є осмислення часів радянщини, виражені в семантично наповнених алюзіях» [23, с. 91]: «Четвертувати його! – На палю набити! – У Пекло вкинуть, щоб сковороди розпечені до конця світа лизав! – На. Соловки заслати, щоб пахав, як Папа Карло!» [16, с. 279]; «Від імени чортячого бюра виголошую тобі подяку, товаришко. – Із занесенням до особової справи?» [16, с. 279]. Дослідниця підкреслює: «…Широко використовується мовний та стилістичний комплекс тих часів, пов’язаний із порушення прав людини й насадженням страху» [23, с. 91]. У ретроспективній легенді про спалення міста Голунь Обух згадує про плем’я шереметів, у яких виразно проглядає образ радянської навали: «Як прийшли шеремети на нашу землю, то заправляли у них жінки, а на хоругвах їхніх Баба-Яга була змальована, котора ще прозивалася Москва або Москова! З усієї Вкраїни зійшлися богатирі та поляниці й билися коло города Голуня з тою навалою. Як розгромили їх шеремети, то вціліла хіба сотня воїнів» [16, с. 337]. 
Незалежно від того, як автор представляє історичні події – в реалістичному, чи в незвичайному, фантастичному ракурсі – він неодмінно заглиблюється в народну пам’ять, творчість, вірування. У «Чигиринському сотнику» приділено дуже багато уваги фольклорно-міфологічним домінантам, які репрезентують народну ментальність і національний колорит. Слушну думку висловлює Т. Мегеря: «За логікою казковості та в ракурсі міфопоетичних площин переосмислюються феномен і роль українського лицарства в процесі державотворення. Антитеза благородних лицарів (козаків) та їхніх супротивників із темного війська є ілюстрацією цього протистояння («Не хочуть нам служити лицарі – сама лише покидь горнеться до нашого пана»)» [23, с. 90].
Якщо розглядати роман через філософсько-онтологічну призму, то яким би ірреальним і багатоплановим не було художнє буття – воно також підкоряється фундаментальним законам універсуму та відбивається в долях різних людей. Подорож Михася й Обуха – це не лише пригодницький квест, а реалізація давнього пророцтва, котрого неможливо уникнути. В цій частині роману фаталістичний настрій проявляється найбільше: люди безсилі перед коловертю буття, особливо коли вони, як Обух, здатні бачити наперед. Усвідомлення того, що далі життя стане складнішим, і нації доведеться виборювати право на існування, виливається в постійний страх перед незримим ворогом, майбутнім, смертю. Під час зіткнення героїв із небезпекою або усвідомлення невідворотності буття проявляються різні екзистенціали, які не лише засвідчують присутність героя та допомагають розкрити його внутрішній світ, а й дозволяють читачеві краще усвідомити художню реальність, пробудити інтерес до минулого, актуалізувати знання національної історії й менталітету.
Варта уваги сакральна площина роману «Чигиринський сотник». Відомо, що світогляд українців синкретичний за своєю природою: обожнення сил природи й політеїстичні культи переплелися із християнством, що дало в результаті складний духовний сплав. Люди переінакшували біблійні мотиви на язичницький лад і навпаки, об’єднували культові фігури в одному контексті, не вбачаючи в цьому ніякого конфлікту. Синкретичність віросповідання зокрема була характерною для козаків. Вони були носіями так званого народного християнства, що об’єднувало православні риси й архаїчні дохристиянські обряди та символи. Релігійність козацтва мала дещо обрядовий, прикрашальний характер і не була обґрунтована з теологічної точки зору, та разом із тим гасла захисту віри, народності, прав і вольностей були визначальними в період національно-визвольних війн XVII ст. 
Віра є одним із головних екзистенціалів роману «Чигиринський сотник». Вона дає суспільству моральні сили, впевненість, ціннісні та духовні орієнтири. Саме на ній ґрунтуються чарівні здібності Обуха й безстрашність козаків, котрі впевнені, що знаходяться під захистом Матері Лади. Вона супроводжує Михася під час небезпечної подорожі та допомагає в скрутну хвилину. Т. Мегеря підмічає, що поєднання різних сакральних елементів у романі Л. Кононовича «розкриває екзистенційну рису українського менталітету – двоїстість вірувань, адже християнство, що виникло набагато пізніше, у поєднанні з первісними язичницькими віруваннями дало особливу релігію, де Господь–християнство й Дажбог–язичництво постають єдиним цілим» [23, с. 90]. 
Сакральний простір доповнюється квазі-реальними притчами, в яких фігурують персонажі слов’янського пантеону або дескралізовані біблійні постаті. Аналізуючи позафабульні вставки, Я. Зуєнко зазначає, що вони мають «народно-агіографічний характер» [13, с. 21]: «Не хтів зразу до праці братися, бо він (св. Петро – прим.) ледаченький таки трохи, а Господь і каже: «Ану йди, собачий сину, бо як потягну зараз батогом! Я осьо святий та й то за чепіги взявся, а ти носом крутиш!» А Петро йому на те: «А хто ж браму стерегтиме. Господе?» А батько Троян у одвіт: «Та облиш ти ту браму к чортовій матері… як залетять грішні душі до Иру, то нехай витають собі там! Шкода чи що?» [16, с. 421]. 
Незважаючи на те, що в романі зовсім небагато окремих персонажів-козаків, Л. Кононович не забуває додати цікаві штрихи до збірного образу січовиків, засновуючи їх на народній творчості. Такі мікрообрази роблять картину більш об’ємною і цікавою: «Виїхали тут наперед війська козаки-бісуркани, що в бою себе не тямлять і рубаються мов скажені,виїхали  запорожці-невмираки, що кожен по дев’ять душ має і як одну вб’єш, то  друга оживає, повиїжджали молоді козаки, що ще в герцях не бували і  лакомі були на першу кров, – та й рушила запорозька сила Дніпровим  берегом» [16, с. 522].
Образ Обуха базується на народних уявленнях про характерників, причому в його практиках теж синтезувалися язичницькі та християнські елементи. Наприклад, він активно використовує замовляння, в котрих звертається до богів або сил природи, традиційно завершуючи словом «Амінь»: «На синьому морі люта змія реве. Піду я до синього моря, погукаю люту змію, буду їй такеє казання казати: «Ой ти, люта зміє, клятого Триглава донько! Не реви на синьому морі… Камінь у воді, мрець у землі, дуб у діброві. Як у того мерця рани не болять, так щоб і в Михася, внука Дажбожого, лицаря Коштрубового, рани не боліли да не щеміли. Слово моє нехай буде мов камінь. Амінь» [16, с. 123]. Крім усього, Обух може читати думки, вводити ворога в оману, зцілювати словом та магією, але, як земна людина, він не має впливу на майбутнє. Він передчуває трагедію, що розтягнеться на багато років, але ніяким чином не може цьому зарадити. Так у романі вкотре актуалізується мотив дуальності буття: яким би могутнім характерником Обух не був, він передовсім – смертна людина, котра не може керувати вищими силами, часом і обставинами. 
Загалом духовні й світоглядні позиції героїв твору базуються на язичництві у вільній інтерпретації автора, і це теж свідчить про відсутність будь-яких обмежень у каноні химерного роману. Окремої уваги варта козацька синкретична релігія, причому автор акцентує саме на низовому, запорозькому осередку, в якому з ряду причин синкретичність проявлялася найкраще. Наприклад, йдеться про об’єднаний язичницький образ Лади, богині життя, і християнський образ Діви Марії: «От спустився Дажбог на землю, взяв каміння і на горі Заруб коло Дніпра вчинив із нього образ Матери Божої. Вдихнула Пречиста Лада в нього всю свою міць» [16, с. 139]; або про богиню потойбіччя Мокошу, яку під впливом християнської традиції стали називати П’ятницею («Є в мене тітка, що зветься Нея, а прозивається П’ятниця» [16, с. 140]).
Письменник активно використовує різні імена на позначення одних і тих же язичницьких богів, наприклад, Троян-Дажбог («Був у Чорнобога брат єдиноутробний, що Дажбогом звався, а Трояном прозивався…» [16, с. 42], Триглав-Чорнобог [16, с. 42], Мокоша-Нея («Багацько імен у неї – і Мокоша вона прозивається, і Нея, й Дива Обида…» [16, с. 83]). Прикметно, що герої, називаючи когось із богів, використовують формулу «Називається – прозивається». Так проявляється рудимент язичницького звичаю не називати справжніх імен істот і богів, заміняючи перифразами. 
	Основна увага читача прикута до фантастичних перипетій, але не можна не відзначити, з якою ретельністю автор опрацював реалістичну складову роману. Реальні історичні події розгортаються здебільшого паралельно до основної, однак трапляються епізоди, де вони впливають на перебіг фантастичного сюжету. Єдність реалістичного й казкового планів забезпечує складність часопросторової організації, композиційно-сюжетну неординарність та оригінальне звучання роману.
Відсутність точних хронологічних рамок не перешкоджає читачеві повноцінно сприймати художню дійсність, адже в його розпорядженні – велика народна мапа України, створена на основі народних і авторських легенд та переказів. Герої рушають із лівобережної Січі до Чигирина, минаючи реальні населені пункти (Микитин Ріг – сучасний Нікополь, Охматів, Біла Церква, Київ) й визначні місця (Дике Поле, Кам’яна Могила, Дніпрові пороги). Образ Кам’яної Могили й пов’язаний з нею фантастичний образ фортеці Неї набувають сакрального значення, хоча виявляється це по-різному: Кам’яна Могила представляється своєрідним «місцем сили», «складною цілісною системою, вписаною в історичний контекст, що дає читачу можливість осягнути велич героїчного минулого й необхідність збереження історичної пам’яті про значення подібних пам’яток для побудови майбуття» [34, с. 139]. Фортеця Неї, навпаки, набуває амбівалентного значення: з одного боку, це – осередок потужної темної сили, втіленої в образі Диви Обиди, або П’ятниці, а з іншого – один із локусів, де «загартовується» головний герой.
Л. Кононович цікаво прописує різні локації: «Дід-поріг, що Ненаситцем прозивається, а за давнини звали його Неясить-поріг!.. Дванадцять лав у сьому порозі – Рвана, Служба, Гостренька, Одинцевська, Рогіжна, Юрова, Булгарська, Богатирська, Довгопола, Козяча, Мокрі Кладі й Рогата» [16, с. 207]; «Отсе тут, сину, ступив за землю батько Троян, коли образ Матінки Лади приніс у білий світ. Щоб пам’ятали люди про це, спорудив він тут свій храм, що зараз Кам’яною Могилою прозивають» [16, с. 153]; «Чатував Летяга-богатир на Кичкасі та й заснув на чатах. Поки спав він, прослизнула повз нього буджацька орда, вдерлася в Україну…Розлютився тоді Байда та й прикував його до скелі над Дніпром… Пообіцяв гетьманові богатир, що умре він за те страшною смертю – за гак ребром його зачеплять і три дні висітиме, аж Богу душу оддасть…» [16, с. 161]. 
У поетичних описах Лівобережжя вбачаються алюзії на стародавні перекази про велич і багатство Дніпра, записані етнографами: «Дивиться малий козак, а внизу Дніпро сяє, немов шаблюка зі щирої криці, пороги клекочуть сивою піною, а он і Микитин Ріг видніє. Звіроти кишить у Дикому Полі сила-силенна, птаства у плавнях цілі хмари, річках такої риби, що й дна не видно... Не думав і не гадав малий козак, що такий багатий край запорозький!» [16, с. 150]. Такі перекази про минуле вливаються в загальне звучання роману, підтримуючи його фольклорно-фантастичну тональність. 
Герої мандрують мальовничими місцинами, берегами Дніпра, і ці пейзажі овіяні ореолом містичності, незвичайності, завдяки чому навіть цілком реалістичний простір стає казковим: «Була то й не гора, а радше купа величезних камінних брил, що громадилися одна на одній. Здавалося, якийсь велет, граючись ізнічев’я, наламав їх десь та накидав тут як попало… Така велика була та гора, що простягалася на цілі гони завдовж і завшир; чорніли в ній діри якісь, печери, хідники, і все те було заметене піском» [16, с. 152]; «…Розкинувся перед ними Дніпро у двох широченних рукавах, що сяяли на сонці, неначе шкло, – один звертав круто у ліву руч, а другий прямо ішов праворуч. А там, де розгалужуються вони, бовваніли на правому боці три височенні камені, – наче постаті якихось велетів, що завмерли на чатах» [16, с. 188–189]. 
Письменник широко використовує народні топоніми, які самі по собі є, так би мовити, міфологічними маркерами місцевості – це теж увиразнює художній простір: «Переправилися через Кінську балку, поминули Пурисові острови, що зеленіли посеред річкового плеса, та й під’їжджають до Гадючого порога, який поміж козаками іще Вільний звався, або ж Вовчок… Глянув Михась на тії каменюки, що стирчали Дніпра, та на тую воду, що з ревиськом страшенним падала шістьма лавами» [16, с. 202]. Прикметно, що «спроектовані з реальних прототипів локації в історичному аспекті були або місцями знакових подій, або важливими географічними точками, так чи інакше пов’язаними з історією Української Держави, а отже, їх енергетика пронизана потужною національною ідеєю» [34, с. 138].
Письменник концентрує й опоетизовує згадки про історичні події, так що читач проходить короткий курс актуалізації раніше отриманих знань про історії України. Наприклад, із уривка зрозуміло, що йдеться про повстання Северина Наливайка у Речі Посполитій 1594–1596 рр.: «Почали балакати люде, що встав такий гетьман, як ото Наливайко, і буде заводити козацьке право по всій Україні. Коли ж і ляхи піднялися – прийшов гетьман Потоцький із військом та арматою і отаборився коло Білої Церкви. Стало тоді видно, що заноситься на велику колотнечу» [16, с. 15]. 
В образах повстанських ватажків утілено еталонні риси козацтва, і хоча вони здаються дещо одновимірними, та все ж виконують важливу функцію, доповнюючи художній світ. Зображуючи у фантастичному ключі розквіт козаччини й становлення гетьманської України, автор ототожнює їх із лицарями: «Хто ж Морозенка, Богуна та Кривоноса не знає! Се ж перві лицарі на Вкраїні. Не був би я козак, якби за них не чув» [16, с. 116]. 
Важливо те, що автор шанобливо ставиться до сторінок української історії, якими б вони не були, і прищеплює це ставлення читачеві: «Та, видається, перевелися гетьмани в Україні: після Павлюги піднявся Острянин, вигнав ляшків із Переяслова, військо їхнє розбив, та зрадою його захопили в Каневі й на горло скарали разом зі старшиною. Принишкло Запорожжя, наче той вовк у лігві…» [16, с. 26]. 
Через призму казкових подій, оповідей і персонажів Л. Кононович акцентує на важливості збереження та відновлення історичної пам’яті. Народна свідомість завжди схильна пом’якшувати негативні риси героїв або ж стирати характер зовсім, акцентуючи увагу на вчинках. Романтизація козацтва – досить популярний, але, з іншої точки зору, необхідний прийом. Так людина запам’ятовує героїв та пов’язані з ними події, осмислює причини та наслідки їхньої діяльності, оцінює досвід, можливо, вчиться на помилках минулого. 
Цікавими є інтерпретації образів Вишневецьких – засновника першої Січі Дмитра Байди-Вишневецького та його онука Яреми. Образ Дмитра представлено здебільшого з опоетизованої, легендарно-міфологізованої точки зору, у той час як образ Яреми витримано в традиційно пропольському ключі, але здається, що автор прагне об’єктивно оцінювати діяльність князя. У інтерпретації Л. Кононовича онук Байди хоч і проводить украй жорстоку політику, але при цьому виявляє позитивні, як для правителя, риси: «Стільки праці вклав я у цей дикий край, у ці неходжені землі, де лише звірота водилася та ходили татаре по ясир! Скликав я людей на слободи, села заселяв, міста будував, мурував церкви та монастирі... Вся Польща і Литва їсть наш хліб...» [16, с. 345]. 
Це досить суперечливий персонаж, але він виголошує цікаву думку: «…Споконвіку заведено: шляхті – шабля, купцеві – безмін і терези, а посполитим – плуг та рало... на тому світ стоїть!» [16, с. 345]. Її можна трактувати по-різному, в тому числі з філософської точки зору: людина не може існувати в бутті ізольовано від інших людей, подій, різних видів діяльності, творчості тощо. Праця є невід’ємною частиною буття, причому не лише з утилітарної чи культурологічної позицій: через цю чи іншу продуктивну діяльність людина ніби мириться зі своєю минущістю та намагається вдосконалити простір навколо себе, віднайти сенс існування. Утвердження себе через творчість, військову справу, землеробську працю тощо є невід’ємним екзистенціалом будь-якої нації. 
Вбачається спроба автора показати внутрішній світ персонажів і мотивацію їхніх учинків. Наприклад, він представляє Барабаша, котрий несподівано на очах у читача перетворюється із жорстокої, але боягузливої дитини на морально скаліченого, озлобленого хлопця: «Бач, скажу (говорить Барабаш – А. Б.), яким козаком зробився Барабаш, небіж твій, которого ти поміж комишники запроторив! Та нагайкою його, нагайкою... А що, спитаю, чортів дядьку, де моя батьківщина? Гадаєш, як оддав мене маленьким на Січ, то вже й кістки мої в тих степах зотліли? Думаєш, маєток мій можна під себе підгребти та й качатися собі, мов той кіт у сметані? [16, с. 178]. На прикладі таких суперечливих персонажів-аутсайдерів, як Барабаш і Вишневецький, показано, що далеко не кожен може знайти спільну мову з оточенням та той вектор діяльності, котрий буде схвалений більшістю. 
Немало уваги приділено побуту й самосвідомості січовиків. У інтерпретації Л. Кононовича вони – безстрашні воїни, суворі та справедливі один до одного, але водночас не цураються жартів і веселощів, не бояться смерті, а навіть глузують із неї. Козацька вдача підкреслюється численними приказками, які увиразнюють збірний образ війська та відтіняють окремі аспекти буття: «Добрий козак усе по волі гуляє!» [16, с. 16]; «Козак – душа щирая, добре діло знає: як не п’є, то людей б’є, а все ж не гуляє!» [16, с. 366]; «Козак – як той птах небесний: він не сіє і не жне, а з ворогів здобич лупить та п’є і гуляє, – сказав характерник. – Та й лицарем почуваєшся, а не орачем якимсь...» [16, с. 377]. 
Прикметно, що в романі повсякчас проковзує антитеза «козаки – гречкосії (орачі)»: «А ми і є пани… Бо ми царі запорозькі, а не гречкосії!» [16, с. 477]; «Якби був ти крамарем чи гречкосієм, то хіба випустив би тії червінці з рук? Козацька в тебе душа, а її за гроші не купиш!» [16, с. 32]; «Нікчемні людці – крамарі, гречкосії да писаки ріжні...» [16, с. 105]. Це протиставлення спершу видається дивним, адже вбачається своєрідний спосіб самоствердження козацької спільноти. Та варто згадати, що в роду Михася були і козаки, і орачі – власне, старий Чурай після завершення козацької служби оселився на хуторі, завів господарство, але морально завжди залишався «в строю». До січових лав ввійшли і його сини: «Сам віка він доживав на хуторі; було в нього семеро синів, але старші полягли ще замолоду, а найменший, Петрусь, безвісти щез, – шість год уже минуло, як подався у Січ…» [16, с. 14]. Так у романі реалізується екзистенціали свободи й боротьби за рідний край. Патріотизм в уявленні Л. Кононовича – це насамперед готовність воювати та відстоювати власну незалежність зі зброєю, а не ховатися за плугом. Тому в романі раз по раз виринають насмішки над тими, кому бракує козацького духу, і кому домашній комфорт і статки важливіші за національну свободу.
Закономірно, що в «козацькому фентезі» знайшлося місце для екзистенціалу лицарства. Відомо, що західноєвропейські лицарські ордени мали великий вплив на військову організацію та духовну визначеність інших народів, зокрема українського козацтва, збірний образ якого виписано у творі. Як і в середньовічних лицарів, у неписаний кодекс честі січовиків увіходили аскетичність, котра нерідко була вимушеним наслідком недостатньої забезпеченості війська («Недарма й куренем звалася – стіни облуплені, замість долівки земля втолочена, а крізь стелю бовдур видно і зірки на небі… Босі всі, замурзані, мов чорти, і такі обдерті, що лата на латі світить. І вечеря скупенька була…» [16, с. 68]), принциповість («Не козак він, – одвітує мордань, – а заволока! – Все одно, – каже парубчак, – у Січі перебуває і під захистом коша запорозького!» [16, с. 72]), глибока релігійність («То Матінка Лада, якій служить преславне Військо Запорозьке… От того і жінок немає в Січі, що визнають січовики лише Ладу, Пречисту Панну, що є їхньою Покровою» [16, с. 81]), вірність побратимам і народу, котрий вони захищають. 
Активне використання фольклорно-міфологічних елементів спонукає читача шукати їх вплив у різних частинах твору. Тож подорож Михася та Обуха видається своєрідною ініціацією, під час якої досвідчений практик (в нашому випадку – характерник) допомагає людині пройти шлях випробувань і в світі живих, і у світі мертвих. Таким у реальності «Чигиринського сотника» є оніричний простір снів і марень, у яких Михась спілкується із померлими, бачить майбутнє або може впливати на перебіг подій у реальності. Кожна зустріч із душею на шляху до Чигирина знаменує початок нового, все складнішого випробування в обох світах. Михась зазнає поранення в бою з татарами, потім відьма Карунка намагається перешкодити йому, аби не здійснилося пророцтво, а по тому Михась і Обух сходяться в бою з подорожніми розбійниками. 
Кульмінацією стає бій із головним антагоністом – чарівником Мурмилом, служителем Триглава. Михась перемагає Мурмила й завдяки цьому дістається до Чигирина, передає Хмельницькому Троянів Ключ і в такий спосіб завершує коло своєї подорожі. Разом із тим він успішно проходить шлях ініціації. Подібно до того, як міфологічний герой по завершенню пригод отримує певні блага, Михась не лише морально й фізично дорослішає та набирається життєвого досвіду, а й стає джурою Богдана Хмельницького. Разом із іншими козаками він вирушає в похід, перебіг якого читач поки що може дофантазувати сам.
Цінність роману «Чигиринський сотник» полягає в його національно-патріотичній спрямованості. Л. Кононович зумів зацікавити аудиторію, використавши неординарний історіософський підхід: активно використовуючи народний фольклор та світову міфологію, він створив широку панораму буття, прописавши козацький побут, подорож Михася та Обуха, взаємини з фантастичними істотами, боротьбу героїв проти злих сил тощо. Кожен елемент роману пронизаний ідеєю національної єдності, звеличення славетного минулого та прийняття драматичних сторінок нашої історії. Тут утверджується ідея самостійності української нації, котра здатна діяти без допомоги «старших братів» і протекторів, а також підкреслюються автентичні екзистенціали свободи, праці, патріотизму, віри тощо. 
Отже, у романі «Чигиринський сотник» представлений оригінальний авторський міф, який ґрунтується на історії України першої третини XVII ст., доповненої анахронічними алюзіями на тоталітарний режим ХХ ст. Л. Кононович пропускає період національно-визвольних змагань через оптику власної міфотворчості, формуючи оригінальну візію минулого. 
У романі прославляється готовність боронити рідну землю та відстоювати національну свободу, не ховаючись від морального обов’язку за ситим і вмиротвореним життям. Крім актуалізації історичних фактів, на котрих базується сюжет, твір також спонукає читача до роздумів над сучасним ставленням до історії, національних цінностей, етичних засад тощо. Минуле неможливо змінити, але його слід прийняти й взяти ті важливі уроки, що воно дає наступним поколінням – ось одна із головних ідей роману. 

ВИСНОВКИ

	Поняття екзистенціалу з’явилося в культурному дискурсі завдяки онтологічному вченню М. Гайдеггера. Це поняття тісно пов’язане з іншим фундаментальним поняттям онтології – «Dasein» («тут» або «ось-буття»), виведеного М. Гайдеггером для розуміння безсуб’єктного буття, в якому відсутня акцентуація на особистості чи явищі. «Ось-буття» існує само собою, без прив’язки до людини чи явища, однак для того, щоб усвідомити себе частиною «ось-буття», свідомість людини продукує й утримує особливі буттєві метафори – екзистенціали. Це – поняття зі «світу ідей», тож їх нерідко зіставляють із категоріями, котрі традиційно описують матеріальний світ («світ речей»).
На думку мислителів М. Гайдеггера, Ж.-П. Сартра, К. Ясперса та ін., причиною активізації екзистенціалів є постійний страх людини перед невідомістю буття, що спричиняє страх смерті та усвідомлення власної минущості. Онтологічні метафори розгортаються безпосередньо в людській свідомості, допомагаючи їх подолати внутрішню кризу та продовжувати боротьбу з власним страхом (екзистенціали віри, любові, щастя), або навпаки – підсилюють конфлікт між людиною та буттям (екзистенціали смерті, самотності, шуму, зневіри). Завдяки ним пізнання світу приносить людині значно більше глибоких знань про буття та оточення. 
Незважаючи на те що більшість із них є невід’ємним елементом буття, позбавленим оцінної властивості, деякі екзистенціали настільки сильно впливають на людину та змінюють її ставлення до себе й світу, що їх цілком можливо співвідносити з певними онтологічними орієнтирами або цінностями – такими є екзистенціали історичної пам’яті, віри, духовності тощо. 
Осмислення онтологічних проблем і співіснування людини з іншими неодноразово висвітлювалася в літературі й досі залишається однією з постійно обговорюваних тем. Тож національні екзистенціали ставали предметом творчих пошуків представників традиційно-реалістичної (В. Лис «Століття Якова», М. Матіос «Черевички Божої Матері»), експериментальної (Ю. Андрухович «Московіада», О. Ірванець «Рівне/Ровно»), власне історичної (В. Шкляр «Троща»), альтернативноісторичної (О. Ірванець «Харків-1938»), фентезійної галузі (Л. Кононович «Чигиринський сотник»). Різні способи відтворення та акцентуації цінностей і життєвих орієнтирів доповнюють загальнохудожній замисел та допомагають митцям глибше осмислити екзистенційні проблеми, порушені у творах. 
Деякі твори мають настільки розгалужену структуру та інтертекстуальне поле трактувань, що їх можуть читати й повноцінно сприймати представники різних вікових груп. Нерідко трапляється так, що в умовно «дитячій» літературі порушуються проблеми, більш характерні для старших читачів. Прикладом такого твору є поліфонічний роман Л. Кононовича «Чигиринський сотник» – оригінальний авторський міф про предтечу національно-визвольних змагань в Україні XVII ст. 
Л. Кононович зумів зацікавити аудиторію неординарним поглядом на історію України: активно використовуючи народний фольклор та світову міфологію, він створив широку панораму буття, прописавши козацький побут, подорож Михася та Обуха, взаємини з фантастичними істотами, боротьбу героїв проти злих сил тощо. Кожен елемент роману пронизаний ідеєю національної єдності, звеличення славетного минулого та прийняття драматичних сторінок нашої історії. Тут утверджується ідея самостійності української нації, котра здатна діяти без допомоги «старших братів» і протекторів. 
Про неоднозначність жанрової природи роману свідчать органічне поєднання реальних і фантастичних елементів та відносна незавершеність розповіді. Це дозволило критикам і дослідникам давати визначення «козацьке фентезі», «лицарська меніппея», «істерн-тревелог», «інфернальний трилер», «казково-історичний роман» тощо. На нашу думку, найбільш гармонійними є визначення «козацьке фентезі» та «казково-історичний роман», однак для більш широкого поля інтерпретацій пропонуємо ще одне визначення – химерний роман. Доказом цього є неоднорідність часопросторових координат (наприклад, у романі про період Гетьманщини з’являються радянські кліше: «На Соловки», «Від імени чортячого бюра виголошую тобі подяку, товаришко»), інтертекстуальні експерименти (у притчі про дітей Триглава вгадується скандинавська сага «Діти Локі» з «Молодшої Едди»), активне залучення народного фольклору та релігійних елементів для конструювання авторського міфу (активне залучення імен слов’янського пантеону – Дажбог, Триглав, Лада), підкреслення дуальності буття (насамперед через релігійний синкретизм, а також через протистояння козаків і поляків, добра і зла), різноманітні вияви бурлескно-травестійної традиції («Не хтів зразу до праці братися, бо він (св. Петро – А. Б.) ледаченький таки трохи, а Господь і каже: «Ану йди, собачий сину, бо як потягну зараз батогом!»; «Всіх дивів покусав, а Матер Божу загнав якось на грушу, що всеньку ніч там сиділа та репетувала, мов на пуп...») та використання всіх багатств живої народної мови («Десять день їхали козаки над Дніпром. Наче й не давали про себе знати і тихцем старалися промкнутися, та слава про них попереду летіла: як минали хутори та зимівники, виходили їм назустріч старі запорожці, які ще Наливайка пам’ятали…»). 
Комічність є не лише зовнішньою характеристикою твору. Важливу роль у формуванні художнього простору відіграє екзистенціал сміху, котрий підсилює життєствердний тон роману й позбавляє його трагічно-надривної ноти, що нерідко буває притаманна творам історичної спрямованості. Сміх відтіняє козацький менталітет, полегшує сприйняття драматичних подій та підтверджує багату народну фантазію. 
Жанрово-стильова специфіка впливає на те, що чимало ідей прочитуються поза сюжетом, крізь рядки. У смислове поле роману експлікуються національні екзистенціали визвольної боротьби, історичної пам’яті та поваги до минулого, відповідальності й патріотизму. Подорож Михася – не просто пригодницький сюжет з яскравим народним колоритом, а метафора початку протистояння української нації за самостійність і позбавлення колоніального гніту. Боротьба за незалежність є важливішою за спокійне та сите життя в неволі – один із лейтмотивів роману «Чигиринський сотник».
Письменник пропускає період національно-визвольних змагань через оптику власної міфотворчості, формуючи оригінальну візію минулого України. Крім актуалізації історичних фактів, на котрих базується сюжет, міф також спонукає читача до роздумів над сучасним ставленням до історії, національних цінностей, етичних засад тощо. Минуле неможливо змінити, але його слід прийняти й взяти з нього важливі уроки – ось одна із головних ідей роману.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1.	Алексєєва Т. В. Духовність та відповідальність як екзистенціали людського буття. Проблеми сучасної психології : зб. наук. праць. Кам’янець-Подільський : Кам’янець-Подільський національний педагогічний університет ім. І. Огієнка, 2013. Вип. 22. С. 27–39. 
2.	Бондар-Терещенко І. Володар Ключів. У лицарському світі Леоніда Кононовича. Кононович Л. Чигиринський сотник. Харків : Фабула, 2016. С. 3–7.
3.	Бурханов Р. А., Никулина О. В. Концепция экзистенциалов в фундаментальной онтологии Мартина Хайдеггера. URL: https://www.gramota.net/articles/issn_2618-9690_2018_5_14.pdf (дата обращения: 14.05.2020).
4.	Возняк С. В. Екзистенціали як форми культурологічного мислення. Проблеми гуманітарних наук : зб. наук. пр. Серія : Філософія. Дрогобич : Дрогобицький державний педагогічний університет ім. І. Франка, 2014. Вип. 33. С. 66–79.
5.	Гайденко П. П. Экзистенциал. Новая философская энциклопедия : в 4 т. Москва : Мысль, 2001. 420 с.
6.	Головко Т. В. «Чигиринський сотник» Леоніда Кононовича. URL: https://holovkotaras.wordpress.com/2018/12/29/чигиринський-сотник-леоніда-конон/ (Дата звернення: 24.01.2019).
7.	Горбенко К. Соціальні екзистенціали східноукраїнського соціуму. Схід : аналітично-інформаційний часопис. Маріуполь : Український Культурологічний центр, 2015. № 2. С. 137–141 
8.	Гранецька В. М. Українське патріотичне фентезі: Леонід Кононович. URL: http://granetska.net.ua/majsternya/ukrainske-patriotichne-fentezi-leonid-kononovich.html (Дата звернення: 24.01.2019).
9.	Гула Р. В. Політичний міф і історична пам’ять. Наукові праці МАУП : зб. наук. праць. Серія : Політичні науки. Київ : Міжрегіональна академія управління персоналом, 2017. Вип. 1. С. 49–55.
10.	Днепровська Є. В. Страждання як екзистенціал чуттєвості людини. Гуманітарний часопис : зб. наук. праць. Київ : Національний авіаційний університет, 2014. № 3. С. 32–38.
11.	Ємельяненко Г. Д. Екзистенціальна філософія С. К’єркегора як відображення духовних процесів самоздійснення індивіда. URL: https://www.sworld.com.ua/konfer42/8.pdf (дата звернення: 11.09.2020).
12.	Журавська О. В. Жанрові аспекти дослідження химерного роману в українському літературознавстві. Науковий вісник Ужгородського університету. Серія : Філологія. Ужгород : Ужгородський національний університет, 2016. Вип. 2. С. 114–117.
13.	Зуєнко Я. М. Джерела мітологізму в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник». Українська література в просторі культури і цивілізації : зб. наук. праць студентів, аспірантів і мол. вчених. Запоріжжя : Запорізький національний університет, 2020. С. 30–32.
14.	Іванишин В. П. Нариси з теорії літератури : навч. посібник. Київ : Академія, 2010. 253 с.
15.	Кэмпбелл Дж. Тысячеликий герой. URL: https://www.e-reading.club/book.php?book=115180 (Дата обращения: 23.10.2018).
16.	Кононович Л. Г. Чигиринський сотник. Львів : Фабула, 2016. 528 с.
17.	Котовська О. Суспільні цінності як фактор становлення та розвитку зовнішньої політики України. URL: http://www.lvivacademy.com/vidavnitstvo_1/edu_49/fail/7.pdf (дата звернення: 01.10.2020).
18.	Кретов П. В., Гончаренко В. А. Філософема екзистенціалу: символічний та смисловий контексти. Вісник Черкаського університету. Серія : Філософія. Черкаси : Черкаський національний університет ім. Богдана Хмельницького, 2016. № 1. С. 98–105.
19.	Куриленко Д. В. Жанрово-стильова поліфонія прози кін. 50–70-х рр. ХХ ст. (на прикладі роману О. Ільченка «Козацькому роду нема переводу, або ж Мамай і Чужа Молодиця», дилогії В. Земляка «Лебедина зграя» та «Зелені Млини») : дис. … канд. філол. наук : 10.01.01. Київ, 2017. 217 с.
20.	Лепьохін Є. «Граничні ситуації»: роль і значення у літературі екзистенціалізму. Вісник Львівського національного університету ім. І. Франка : науковий журнал. Львів : Львівський національний університет ім. І. Франка, 2009. Вип. 2. С. 5–11.
21.	Маленко О. О. Світоглядні модуси постмодернізму в національній художньо-естетичній практиці кінця ХХ ст.: рецепція наукового осмислення проблеми. Вісник Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди. Серія : Філософія. Харків : Харківський національний педагогічний університет ім. Г. С. Сковороди, 2013. Вип. 40 (2). С. 110–124.
22.	Малишівська І. В. Українська екзистенційна проза в європейському контексті. Актуальні проблеми слов’янської філології : міжвуз. зб. наук. ст. Серія: Лінгвістика і літературознавство. Бердянськ : Бердянський державний педагогічний університет ім. П. Д. Осипенка, 2009. Вип. XXI. С. 551–559.
23.	Мегеря Т. В. Інтертекстуальність у системі поетики роману Леоніда Кононовича «Чигиринський сотник». Науковий вісник Волинського національного університету ім. Лесі Українки. Серія : Філологічні науки. Літературознавство. Луцьк : Волинський національний університет ім. Лесі Українки, 2012. № 12. С. 87–91.
24.	Ніколаєнко В. М., Смирнов О. В. Художньо-естетична версія образу Кам’яної Могили в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник». Українська література від давнини до сучасності: парадигми, напрямки, проблеми (до 80-річчя від дня народження доктора філологічних наук, професора В. Ф. Шевченка) : матеріали міжвишівських наукових читань. Запоріжжя : Запорізький національний університет, 2017. С. 140–143. 
25.	Осіпцов А. В. Сутність загальнолюдських цінностей у філософсько-соціологічних дослідженнях. Духовність особистості: методологія, теорія і практика : зб. наук. праць. Сєвєродонецьк : Східноукраїнський національний університет ім. В. Даля, 2014. Вип. 1 (60). С. 130–140.
26.	Паркулаб О. Г. Екзистенційна психологія як філософський праксис. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія : Психологічні науки. Херсон : Херсонський державний університет, 2018. Т. 1. № 3. С. 104–110.
27.	Подолянко Л. А. Аксіологічні параметри буття людини: контекст науки. Теорія і практика управління соціальними системами : науково-практичний журнал. Серія : Філософія, психологія, педагогіка, соціологія. Харків : Харківський політехнічний інститут, 2011. № 2. С. 9– 15.
28.	Рахмайлов Є. В. Соціоонтологія М. Хайдеггера в його екзистенційній онтології та феноменології. Грані : наук.-теорет. і громад.-політ. альм. Дніпро : Дніпровський національний університет ім. Олеся Гончара, 2014. № 7 (111). С. 47–51.
29.	Родик К. Алегорія алергії: рецензія на роман Леоніда Кононовича «Чигиринський сотник». URL: https://www.umoloda.kiev.ua/number/3154/164/111241/ (дата звернення: 21.05.2020).
30.	Саноцька Н. Я. Філософія екзистенціалізму про феномен творчості. Вісник Національного університету «Львівська політехніка». Серія : Філософські науки. Львів : Національний університет «Львівська політехніка», 2012. № 723. С. 46–50. 
31.	Семічева Д. А. Міфопоетична домінанта історичного наративу в романі Леоніда Кононовича «Чигиринський сотник». URL: http://masters.kubg.edu.ua/index.php/if/article/view/489/439#.X4uh3dAzZPY (дата звернення: 20.09.2020).
32.	Сокур А. Національна містика Леоніда Кононовича. Українська мова та література, 2009. № 17/19. С. 54–57.
33.	Сопівник Р. В. Ціннісні орієнтири екзистенціалізму в контексті виховання особистості. Духовність особистості: методологія, теорія і практика : зб. наук. праць. Сєвєродонецьк : Східноукраїнський національний університет ім. В. Даля, 2015. Вип. 2. С. 173–180.
34.	Смирнов О. В. Структура візіонерського образу-локації фортеці Неї в романі Л. Кононовича «Чигиринський сотник». Матеріали ІІІ Всеукраїнської науково-практичної інтернет-конференції «Актуальні проблеми слов’янської філології» (Запоріжжя, 22–23 листопада 2017 р.). Запоріжжя : Запорізький національний університет, 2017. С. 43–45. 
35.	Стеценко В. І. Екзистенціалізм як «філософія людини» ХХ сторіччя. Соціогуманітарні проблеми людини. Київ : Західний науковий центр НАН України, 2010. № 4. С. 44–54.
36.	Стояно О. О. Екзистенціали людського буття у філософських поглядах С. К’єркегора. Грані : наук.-теорет. і громад.-політ. альм. Дніпро : Дніпровський національний університет ім. Олеся Гончара, 2015. № 9. С. 145–150. 
37.	 «Чигиринський сотник» Кононовича: Національне як фантастичне : рецензія. URL: http://archive.chytomo.com/issued/chigirinskij-sotnik-kononovicha-nacionalne-yak-fantastichne (Дата звернення: 05.08.2020).
38.	Шайгородський Ю. Ж. Цінності як детермінанти суспільного розвитку. Сучасна українська політика : зб. наук. праць. Київ : Центр соціальних комунікацій. 2012. Вип. № 26. С. 219–228.
39.	Cimino A. Being and existence: Kierkegaardian echoes in Heidegger’s Black Notebooks. URL: https://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/21692327.2018.1519455 (access date: 11.05.2020).
40.	Dowling M., Horrigan-Kelly M., Millar M. Understanding the Key Tenets of Heidegger’s Philosophy for Interpretive Phenomenological Research. URL: https://journals.sagepub.com/doi/full/10.1177/1609406916680634#:~:text=In%20making%20this%20ontological%20distinction,65 (access date: 13.09.2020).
41.	Drwiega M. Człowiek w filozofii Martina Heideggera.URL: http://pau.krakow.pl/KwartalnikFilozoficzny/KF_XL_2012_z3_03.pdf (access date: 30.09.2020).
42.	Martin Heidegger : Stanford Encyclopedia of Philosophy. URL: https://plato.stanford.edu/entries/heidegger/ (access date: 11.09.2020)
43.	Rector P. Revisioning Heidegger: Existential Crises And the Question of the Meaning of Being. URL: https://digitalcommons.denison.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1052&context=episteme (access date: 02.07.2020).