МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ЗАПОРІЗЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

ФАКУЛЬТЕТ СОЦІАЛЬНОЇ ПЕДАГОГІКИ ТА ПСИХОЛОГІЇ
КАФЕДРА ДОШКІЛЬНОЇ ТА ПОЧАТКОВОЇ ОСВІТИ

КВАЛІФІКАЦІЙНА РОБОТА
магістра
на тему: «ВИХОВАННЯ УЧНІВ ПОЧАТКОВИХ КЛАСІВ НА РОДИННИХ ТРАДИЦІЯХ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ»

Виконала: студентка 2 курсу, групи 8.0139
спеціальності 013 «Початкова освіта»
освітньо-професійної програми «Початкова освіта»
О. В. Матвієнко

Керівник: завідувачка кафедри дошкільної та початкової освіти, д. пед. н., доцент, ________Л. О. Сущенко

Рецензент: доцент кафедри дошкільної та початкової освіти, к. пед. н. ________ Ю. Є. Зубцова

Запоріжжя
2020
МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ЗАПОРІЗЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

Факультет соціальної педагогіки та психології
Кафедра дошкільної та початкової освіти
Рівень вищої освіти магістерський
Спеціальність 013 «Початкова освіта»
Освітньо-професійна програма «Початкова освіта»

ЗАТВЕРДЖУЮ
Завідувач кафедри_______
«____» ___________20__ року

ЗАВДАННЯ
НА КВАЛІФІКАЦІЙНУ РОБОТУ СТУДЕНТЦІ

Матвієнко Ользі Володимирівні

1. Тема роботи: «Виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу» затверджена наказом ЗНУ від «14» липня 2020 р. № 1031-с

2. Строк подання студентом роботи: 23 листопада 2020 р.
3. Вихідні дані до роботи: матеріали педагогічної практики, курсових робіт
4. Зміст розрахунково-пояснювальної записки (перелік питань, що належить розробити): проаналізувати психолого-педагогічну літературу та історичні джерела з проблеми дослідження і на цій основі розкрити зміст і значення родинних традицій українського народу у вихованні сучасних дітей; вивчити стан досліджуваної проблеми в практиці виховання молодших школярів у закладі загальної середньої освіти; визначити зміст і створити ефективну методику впровадження народних традицій в освітній процес початкової ланки закладу загальної середньої освіти; теоретично обґрунтувати й експериментально перевірити зміст, форми і методи виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу.
5. Перелік графічного матеріалу: таблиць – 9; рисунків – 3 із результатами дослідження.

6. Консультанти розділів роботи
Розділ	Консультант	Дата, підпис	
		Завдання видав	Завдання прийняв	
Вступ	Сущенко Л. О.	04.10.19 р.	04.10.19 р.	
Розділ 1	Сущенко Л. О.	22.11.20 р.	22.11.20 р.	
Розділ 2	Сущенко Л. О.	12.03.20 р.	12.03.20 р.	
Висновки	Сущенко Л. О.	07.09.20 р.	07.09.20 р.	
7. Дата видачі завдання: 07.10.20 р.
КАЛЕНДАРНИЙ ПЛАН
№ п/п	Назва етапів кваліфікаційної роботи	Строк виконання етапів роботи	Примітка	
1	Збір та систематизація матеріалу	жовтень-листопад	виконано	
2	Написання вступу	листопад	виконано	
3	Написання першого розділу	грудень-квітень	виконано	
4	Написання другого розділу	травень-вересень	виконано	
5	Написання висновків	вересень	виконано	
6	Оформлення роботи, рецензування	жовтень-листопад	виконано	
7	Захист	грудень		

Студент                 ____________  ______________________
                                         ( підпис )                 (прізвище та ініціали)
Керівник роботи _____________  ______________________
                                           ( підпис )                  (прізвище та ініціали)

Нормоконтроль пройдено
Нормоконтролер _____________  __________________________
                                           ( підпис )                  (прізвище та ініціали)

РЕФЕРАТ

Кваліфікаційна робота: 86 с., 9 таблиць, 1 рисунок, 68 джерел.
Мета дослідження: виявити виховні можливості та зміст, форми і методи ефективного використання родинних традицій українського народу у вихованні учнів початкових класів, теоретично обґрунтувати та експериментально перевірити шляхи і засоби впровадження народознавчого змісту в освітній процес закладу загальної середньої освіти.
Об’єкт дослідження: освітній процес у закладі загальної середньої освіти.
Предмет дослідження: зміст, форми і методи виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу.
Методи дослідження: теоретичні (вивчення та аналіз психолого-педагогічної літератури з теми дослідження; теоретичне осмислення та узагальнення педагогічного досвіду); емпіричні (анкетування, педагогічне спостереження, тестування, інтерв’ювання, бесіди, метод рейтингу, активні та інтерактивні методи), що застосовувалися при проведенні констатувального та формувального етапів педагогічного експерименту з метою вивчення стану вихованості учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу, при проведенні формувального етапу експерименту, проміжних та завершального зрізів.
Теоретичне значення роботи полягає в розкритті сутності родинних традицій та їх значенні для виховання дітей молодшого шкільного віку в сучасних умовах, визначенні змісту і форм роботи педагогів з підвищення рівня вихованості учнів. Результати дослідження поглиблюють і доповнюють сучасну педагогічну науку в плані реалізації національного виховання дітей в умовах реформування системи освіти.
Практичне значення дослідження становлять його результати, висновки і положення, які розкривають ефективні шляхи виховання молодших школярів на родинних традиціях українського народу і можуть сприяти поліпшенню національної системи виховання на народознавчих засадах у початковій ланці закладу загальної середньої освіти.
Галузь використання: заклади освіти.
ВИХОВАННЯ, УЧНІ ПОЧАТКОВИХ КЛАСІВ, РОДИННІ ТРАДИЦІЇ, УКРАЇНСЬКИЙ НАРОД, ЗАКЛАД ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ

SUMMARY 

Matviienko O. V. Education of Primary School Students in the Spirit of Ukrainian Family Traditions 
The qualifying work consists of an introduction, two chapters, conclusion, a list of references (68 items, 3 – in foreign languages). The volume of qualifying work is 86 pages (77 – the main text). The work contains 9 tables and 1 figures.
The qualifying work provides a theoretical generalization and a new approach to solving an important and urgent task to define educational opportunities and pedagogical conditions for effective application of Ukrainian family traditions in the education of primary school students.
The purpose of the study is to identify educational opportunities and content, forms and methods of effective use of Ukrainian family traditions in the education of primary school students, theoretically substantiate and experimentally test ways and means of introducing ethnographic content into the process of general secondary education.
To achieve this purpose, the following tasks are set:
•	to analyse the psychological and pedagogical literature and historical sources on the problem of research and on this basis to show the content and significance of Ukrainian family traditions in the upbringing of modern children;
•	to study the state of the issue under consideration in primary school educational practice in the institution of general secondary education;
•	to determine the content and create an effective method of introducing folk traditions in educational process of the primary level of general secondary education;
•	to theoretically substantiate and experimentally test the content, forms and methods of educating primary school students in the spirit of the Ukrainian family traditions.
The object of research is the educational process in a general secondary educational institution.
The subject of research – the content, forms and methods of education of primary school students in the spirit of Ukrainian family traditions.
The first chapter «Theoretical principles of raising children in the spirit of Ukrainian family traditions» shows the traditions and their role in the education of an individual; determines the genesis of family traditions and their influence on children; characterizes the state of education of primary school students in the spirit of Ukrainian family traditions.
The second chapter «Experimental verification of the effectiveness of the content, forms and methods of education of primary school students in the spirit of Ukrainian family traditions» deals with the methodology of organizing experimental research; the method of educating primary school students in the spirit of Ukrainian family traditions is described; the results of research and experimental work are presented, family-school interaction framework in education of primary schoolchildren on the basis of national pedagogics is presented.
A method of educating primary school students in the spirit of Ukrainian family traditions was developed and experimentally tested. It should be introduced gradually. After the formative stage of the experiment, positive changes in the levels of education of primary school students in the spirit of Ukrainian family traditions were registered.
Key words: education, primary schoolchildren, family traditions, traditions of the Ukrainian people.

ЗМІСТ

Вступ………………………………………………………………………………….9
Розділ 1. Теоретичні засади виховання дітей на родинних традиціях українського народу………………………………………………………………..13
1.1. Традиції та їх роль у вихованні особистості………………………………...13
1.2. Генеза родинних традицій та їх вплив на виховання дитини………………24
1.3. Аналіз стану виховання учнів початкових класів на традиціях українського народу……………………………………………………………………………….35
Розділ 2. Дослідно-експериментальна перевірка ефективності змісту, форм і методів виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу………………………………………………………………..49
2.1. Зміст і методика виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу………………………………………………………………..49
2.2. Взаємодія сім’ї та школи у вихованні дітей молодшого шкільного віку на засадах народної педагогіки………………………………………………………64
2.3. Аналіз результатів дослідно-експериментальної роботи…………………...73
Висновки……………………………………………………………………………78
Список використаних джерел……………………………………………………..81

ВСТУП

Зміна освітніх цілей і завдань на сучасному етапі розвитку громадянської освіти та національно-патріотичного виховання вимагає формування у молодих поколінь національних ідеалів, національної свідомості й самосвідомості, патріотизму, морально-поведінкових норм. 
З огляду на це, надзвичайної актуальності й важливого значення набувають питання виховання дітей молодшого шкільного віку на родинних традиціях українського народу: формування національної самосвідомості, любові до рідної землі, свого народу, готовності до праці в ім’я України, усвідомлення себе громадянином української держави, інтеріоризація національних цінностей, що, своєю чергою, сприяє утвердженню власної національної гідності, внутрішньої свободи, гордості за свою землю.
На важливості звернення до національних традицій українського народу наголошено в Законах України «Про освіту», «Про загальну середню освіту», Національній стратегії розвитку освіти в Україні на період до 2021 р., Концепції Нової української школи, Національних програмах «Діти України», «Українська родина» та інших нормативних документах.
Аналіз теоретичних праць представників педагогічної науки засвідчив, що накопичено цінний досвід вивчення традицій українського народу в історичному розвитку суспільства в спадщині відомих етнографів, істориків, педагогів (І. Бех, Г. Ващенко, М. Грушевський, О. Духнович, І. Зязюн, І. Огієнко, С. Русова, О. Савченко, Г. Сковорода, В. Скуратівський, М. Стельмахович, В. Сухомлинський, К. Ушинський, П. Чубинський, Т. Шевченко, П. Щербань, В. Яремчук, О. Ярмоленко).
Українськими вченими проведено широкий спектр досліджень. Теоретичні аспекти родинного виховання, його особливості, тенденції і пріоритети, обґрунтування можливостей звернення у цьому процесі до прогресивних ідей народної педагогіки знаходимо в роботах Т. Алєксєєнко, О. Докукіної, Т. Кравченко, В. Постового, О. Хромової. Аналізуючи стан вихованості дітей різного віку, дослідники доводять доцільність трансформації народних традицій у сучасну родину з метою підвищення ефективності її виховного потенціалу.
Водночас аналіз літературних джерел показує, що проблема виховання дітей молодшого шкільного віку на засадах сімейних традицій українського народу ще не отримала належного висвітлення. Зміст навчальних дисциплін наводить деякі приклади народної творчості, які найчастіше сприймаються та засвоюються здобувачами освіти на репродуктивному рівні, а знання є фрагментарними. Шкільна освітня діяльність за етнографічним планом відзначається повсякденними розвагами, не знаходячи у дітей внутрішнього емоційного схвалення та сприйняття на особистісному рівні.
Усе це зумовлює виникнення суперечностей між потребами у формуванні особистості, якій властиві певні моральні риси та дійсним станом національного виховання дітей. Зважаючи на соціальну й психолого-педагогічну значущість проблеми виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу, недостатність її розробки в теорії та практиці нами була визначена тема кваліфікаційної роботи магістра: «Виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу».
Мета дослідження – виявити виховні можливості та зміст, форми і методи ефективного використання родинних традицій українського народу у вихованні учнів початкових класів, теоретично обґрунтувати та експериментально перевірити шляхи і засоби впровадження народознавчого змісту в освітній процес закладу загальної середньої освіти.
Відповідно до мети було визначено наступні завдання дослідження:
– проаналізувати психолого-педагогічну літературу та історичні джерела з проблеми дослідження і на цій основі розкрити зміст і значення родинних традицій українського народу у вихованні сучасних дітей;
– вивчити стан досліджуваної проблеми в практиці виховання молодших школярів у закладі загальної середньої освіти;
– визначити зміст і створити ефективну методику впровадження народних традицій в освітній процес початкової ланки закладу загальної середньої освіти;
– теоретично обґрунтувати й експериментально перевірити зміст, форми і методи виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу.
Об’єкт дослідження – освітній процес у закладі загальної середньої освіти.
Предмет дослідження – зміст, форми і методи виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу.
Методи дослідження: 
– теоретичні (вивчення та аналіз психолого-педагогічної літератури з теми дослідження; теоретичне осмислення та узагальнення педагогічного досвіду);
– емпіричні (анкетування, педагогічне спостереження, тестування, інтерв’ювання, бесіди, метод рейтингу, активні та інтерактивні методи), що застосовувалися при проведенні констатувального та формувального етапів педагогічного експерименту з метою вивчення стану вихованості учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу, при проведенні формувального етапу експерименту, проміжних та завершального зрізів.
Теоретичне значення роботи полягає в розкритті сутності родинних традицій та їх значенні для виховання дітей молодшого шкільного віку в сучасних умовах, визначенні змісту і форм роботи педагогів з підвищення рівня вихованості учнів. Результати дослідження поглиблюють і доповнюють сучасну педагогічну науку в плані реалізації національного виховання дітей в умовах реформування системи освіти.
Практичне значення дослідження становлять його результати, висновки і положення, які розкривають ефективні шляхи виховання молодших школярів на родинних традиціях українського народу і можуть сприяти поліпшенню національної системи виховання на народознавчих засадах у початковій ланці закладу загальної середньої освіти.

РОЗДІЛ 1
ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ ВИХОВАННЯ ДІТЕЙ НА РОДИННИХ ТРАДИЦІЯХ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ

1.1. Традиції та їх роль у формуванні особистості

Кожна епоха у процесі свого історичного та соціального розвитку, в процесі культурного зростання, створює, зберігає і примножує характерні для неї самобутні духовні цінності, які, переломлюючись крізь призму історичних зрушень у суспільному та соціальному житті, стають надбанням наступних поколінь. Основними показниками своєрідності цього здобутку виступають історичний досвід народу, національний менталітет, характер, мова, культурні традиції.
Виховання молодого покоління має для кожної нації непересічне значення. Передаючи культурно-історичні цінності, традицій батьків, дідів і прадідів, народ забезпечує постійність життя свого етносу. Вироблені протягом віків найкращі надбання народної педагогіки, несуть у собі багате й невичерпне джерело морально-етичних норм, поглядів на розвиток дитячої особистості, методи і форми формування належних рис і якостей. Особливе місце у цьому процесі належить родині, родинному вихованню, яке бере свій початок у далеких глибинах кількатисячної історії. Саме батьки – найближчі й найдорожчі для дитини люди, є тим «духовним містком», через який відбувається передача ідей, поглядів, традицій, установок, що, трансформуючись за нових умов, набуваючи нових ознак, покликані стати дійовим виховним чинником. 
Народні традиції – це форми діяльності та поведінки людей, звичаї, правила, цінності, уявлення, які мають міцне історичне коріння та передаються з покоління в покоління. Традиції створюються на основі тих форм діяльності, які не раз підтвердили свою ефективність, суспільну значущість та індивідуальну користь.
Серед усього розмаїття засобів народної педагогіки важливе місце належить традиціям, які вибудовувалися на духовних надбаннях українців, об’єднуючи найкращі здобутки виховання молодих поколінь. Звернення до літературних джерел засвідчує, що споконвіку народ надавав великого значення формуванню у дітей таких моральних категорій як честь, совість, почуття обов’язку і відповідальності. Цьому був підпорядкований увесь устрій і лад життя народу. Кожна наука у своєму розвитку відібрала найкраще з досвіду поколінь і уклала своєрідний підручник – підручник народної педагогіки. Звідси одне із завдань сучасної школи полягає в тому, щоб прилучити дітей до народних традицій. Сила народної педагогіки полягає саме в тому, що корінням своїм вона сягає в традиційні народні зв’язки, скеровує життя людини в єдиний з природою біологічний ритм. 
Педагогічна культура українського народу знайшла своє відображення у фольклорі, народних виховних традиціях, етнографічних матеріалах, святах і обрядах, досвіді родинного виховання. Дитина формується як особистість у певній системі суспільних відносин. Цей процес відбувається через її включення у певні взаємозв’язки з іншими суб’єктами та об’єктами, наявними у конкретній країні, що забезпечує засвоєння нею власної приналежності до певної культури, сприяє її розвитку та відповідній соціалізації. 
Ідеї виховання дітей на національних засадах національних традицій пройшли тривалий розвиток у вітчизняній педагогіці. Своїм корінням вони сягають Київської Русі, а їх першотворцями були Ярослав Мудрий і літописці Нестор та Никін, митрополит Ілларіон і Володимир Мономах. Закладені ними основи народознавства пізніше розвивалися авторами «Галицько-Волинського» і «Густинського» літописів (С. Величко, Г. Граб’янка, І. Самовидець), «Історії Русів».
Теоретичне обґрунтування ідеї народного виховання набули в працях Яна Амоса Коменського, який неодноразово звертався до побуту, культури народу, до його виховних традицій.
Значну увагу цим питанням надавав Г. Сковорода, вся спадщина якого просякнута ідеями української народної педагогіки. У своїх творах «Вдячний Еродій», «Бджола і шершень» та ін. філософ всіляко підносить роль батьків у формуванні дитячої особистості, висміює запозичене виховання, не властиве українському народу. Г. Сковорода вважав, що кожна людина має добре знати свій народ, а в народі – себе. Якщо вона вихована на історії свого народу, його культурі, звичаях і традиціях, зазначав він, її «совість як чистий кришталь» [47, с. 17].
До важливих засобів реалізації цього процесу Г. Сковорода відносив рідну мову, народну творчість, обґрунтовуючи це тим, що «правильне виховання полягає в природі самого народу».
Цікавими і сьогодні є думки у О. Духновича щодо морального виховання. Так, він стверджував, що завдяки моральному самовдосконаленню людина спроможна перебороти соціальні негативні впливи.
Важливу роль у вихованні дітей надавав О. Духнович надавав сім’ї, батькам. Він проголошував їх значення не лише у загальнокультурному плані, виходячи з потреб національного відродження народу, а й детально розробив засади, зміст і методику виховання дітей у сім’ї. На його погляд, батьки є першими вихователями своїх дітей, і в цьому полягає їх «природний обов’язок», що виявляється у розвитку фізичних і духовних сил дитини, прищепленні їй трудових навичок, любові до праці, до пізнання навколишнього світу. Тому піклування про дітей він розцінював як «піклування про майбуття». Крім суто теоретичних ідей О. Духнович виклав рекомендації для батьків щодо виховання дітей, в яких, зокрема, зазначав: «Дай сину твоєму здоровий розум, дай йому добрий норов, дай йому науку, здібності, працелюбність, добре серце…, дай йому добру волю… і дай єси йому все «, які за своєю суттю дуже близькі до народних поглядів на виховання молодого покоління [18]. 
Розглядаючи питання виховання молодих поколінь, О. Духнович наголошував на тому, що починати цей процес необхідно з раннього дитинства, і в цьому допоможуть народна пісня та історія. Одне з провідних місць у вихованні, і це було співзвучно з традиціями народної педагогіки, він відводив трудовому вихованню, обґрунтовуючи це тим, що праця «сили зміцнює» і «дух розвиває». Фізичне й трудове виховання О. Духнович розвивав як єдиний процес, як гарантію підготовки до життя, вважаючи, що діти, які виховані у корисній праці, будуть успішніше долати життєві труднощі, навчаться брати від природи її численні блага. Він засуджував батьків, котрі основні турботи зосереджували лише на тому, щоб забезпечити дітям безбідне життя, задовольнити їхні домагання [18]. 
У контексті нашого дослідження заслуговують на увагу думки, висловлені К. Ушинським. На його думку, «виховання не треба вигадувати, бо воно існує в народі стільки віків, скільки існує сам народ. Не педагогіка і не педагоги, але сам народ та його великі люди прокладають шлях у майбутнє: виховання тільки йде цим шляхом і, діючи згідно з іншими громадськими силами, допомагає йти ним окремим особам і новим поколінням» [62, с. 16]. 
Т. Шевченко присвятив багато творів висвітленню української етнопедагогіки. Добре знаючи побут, звичаї, традиції і обряди українського народу, поет змальовував їх у своїх творах, що робило їх близькими й зрозумілими для простих людей, які вбачали в них віддзеркалення власного життя, намагались знайти підтримку, отримати пораду, у тому числі й «педагогічну» щодо виховання дітей. Описуючи сім’ю тих часів, Т. Шевченко постійно наголошував на необхідності застосування у вихованні дітей елементів етнопедагогіки. Тому в його поезіях і прозових творах знаходимо всі атрибути народних звичаїв і традицій, насичених педагогічним змістом. Негативно ставлячись до сімей поміщиків, він всіляко підтримував простих людей. Підтвердження цієї думки знаходимо в багатьох його творах. Теплота й співчуття відчуваються, коли Т. Шевченко розповідає про сім’ю Сокир у «Близнецах», про сім’ю Прехтелів у «Прогулка с удовольствием и не без морали», про сім’ю Якима та Марти Гирло у повісті «Наймичка», де у взаєминах між їх членами існує сердечна близькість та єдність [65]. 
Глибоким співчуттям сповнені його розповіді про селянські сім’ї, в яких хоча й бідно, але яскраво простежується турбота про дітей, а дітей – про матерів. Поет не уявляв справжню сім’ю без дітей. Жінка, яка мала виходити заміж, на його переконання, має готуватися до того, щоб стати матір’ю. Мати – перша вихователька своїх дітей, і якщо вона не виконує своїх обов’язків, то заслуговує засудження [65].
Дещо новий підхід до вивчення народної педагогіки означився в період діяльності С. Русової. Вона акцентувала на необхідності побудови системи національного виховання дітей, починаючи з дошкільного віку на традиціях із урахуванням народної педагогічної мудрості. С. Русова наголошувала на специфічних рисах українській ментальності й обов’язковості її врахування в роботі навчально-виховних закладів. На її думку, на дитину впливають природа і клімат краю, народні звичаї і традиції, суспільний устрій і становище матері та дитини в сім’ї. Щоб виховання дітей було успішним, воно має бути позначене народним мистецтвом, естетичним сприйняттям та емоціями. «Мусимо пам’ятати, – писала педагог, – що яке виховання дано дітям сьогодні, широко відіб’ється завтра в усьому характері нашого національного життя» [45, с. 109]. 
У середині ХІХ ст. до народної педагогіки, висвітленню різних її аспектів звертаються й інші прогресивні педагоги й вчені того часу (В. Водовозов, Г. Пінчук, Д. Булгаковський та ін.).
У 1890 році виходить друком робота Д. Булгаковського та Г. Пінчука. в якій автори висвітлюють такі пам’ятки народної педагогіки, як приказки, пісні, загадки, відзначаючи їх значення у формуванні духовності народу, особливо дітей і молоді. 
На початок ХХ століття науковцями були зібрані матеріали, проведений ретельний аналіз та подано наукове осмислення історії, культури, традицій, побуту, вірувань українців. Не залишилися поза увагою й надбання української етнопедагогіки. Наприкінці 20-х років минулого століття з’являється книжка Н. Заглади «Побут селянської родини», яку досить високо оцінила Є. Сявавко. Відзначаючи, що з точки зору етнопедагогіки ця робота «найбільш цінна, оскільки в ній висвітлені не лише всі сторони життя сільської дитини, а й зафіксовані пережиткові явища народної педагогіки, що проливають світло на характер виховання в найдавніші часи» [23, с. 40]. 
Велику увагу питанням виховання дітей засобами етнопедагогіки надавав Г. Ващенко, звертаючись у своїй науковій діяльності до вивчення виховного ідеалу українців. З цього приводу він писав: «Не треба думати, що виховний ідеал нації може бути відображений лише в педагогічних системах. Іншими словами, в роботах педагогів, він відображається і у звичаях народу, і в його пісні, і творах письменників. Він створюється віками і за традицією переходить від старших поколінь до молодших, які доповнюють його і вдосконалюють» [10, с. 101]. 
Висловлена думка дозволяє стверджувати, що педагог не вважає народну педагогіку чимось існуючим дуже давно, таким, що застигло і залишилося в минулому, навпаки. Він проводить тісну паралель між існуючими здавна в народі поняттями щодо виховання і сучасною педагогічною наукою, сучасною народною педагогікою.
Особливу увагу Г. Ващенко надав розгляду ролі традицій у житті та розвитку нації, порівнюючи її з роллю пам’яті у розвитку окремої людини. На його думку, «основна функція пам’яті полягає у збереженні набутого досвіду. Тому ця функція консервативна. Однак, якби людина не володіла пам’яттю, якби вона не зберігала попередніх уявлень і думок, вона не тільки не просувалася б уперед, а й зовсім не могла б існувати, адже лише минулий досвід дає їй можливість з успіхом пристосовуватися до умов життя й боротися за своє існування. Таке саме значення мають і традиції у розвитку людства та окремих націй. Розвиток можливий лише тому, що молодші покоління одержують від старших певні досягнення культури. Завдяки цьому молодим поколінням не треба починати розвивати культурний рух: їм залишається продовжувати й удосконалювати те, що вже добули пращури» [10]. 
Провідне місце у традиціях педагог відводив досягненням духовної культури, насамперед народним ідеалам, які були тісно пов’язані із світоглядом, релігією та мораллю. З огляду на це, звертаючись до питань, пов’язаних із вихованням молоді, Г. Ващенко особливо наголошував на тому, що, «виховуючи у неї (молоді) повагу до кращих національних традицій, водночас треба враховувати завдання сучасності. Розв’язуючи питання про цілі виховання сучасної молоді, – продовжував він, – ми маємо рахуватися не лише з нашими традиціями, а й з тими завданнями, які висуває перед нами сучасність і майбутнє». У праці «Виховний ідеал» Г. Ващенко пропонує визначити кращі риси українців, щоб розвивати їх у наступних поколіннях. Такими рисами, на його думку, є високий інтелект, сильна емоційність, охайність, чемність, гостинність, високі моральні якості, лицарська мужність, високий рівень статевої моралі української молоді. В іншій праці «Служба Богові й Батьківщині» Г. Ващенко писав: «Будуючи систему виховання молоді, треба ретельно проаналізувати властивості мови, побуту й психології, характерні для українців різних областей. Властивості, запозичені в інших народів, треба виділити в одну групу, властивості, притаманні українському народові, – в другу» [10, с. 192]. 
Починаючи з 30-х років минулого століття, дослідження в галузі народної культури зазнають обмежень, а то й припиняються зовсім. Відомі праці С. Русової, К. Ушинського, Г. Ващенка, І. Огієнка замовчувалися. Однак, незважаючи на таке ігнорування цієї наукової галузі, що сформувалася протягом тисячоліть, традиції бережно зберігалися в народі й передавалися від покоління до покоління. З огляду на це, не можна не надати високої оцінки думкам, висловленим з цього приводу В. Сухомлинським, який неодноразово підкреслював безпосередній зв’язок між народною філософією і школою. Називаючи народну педагогіку «усним багатотомним підручником», а вироблені нею традиції скарбницею, «... до якої кожне покоління вкладає свій маленький дорогий скарб, педагог звертав особливу увагу на те, що «з маленьких крихіток утворюються великі скарби. Велике мистецтво і майстерність вихователя, гаряче серце і холодна мудрість потрібні для того, щоб ці скарби не розгубити, вміло використовувати в духовному житті прийдешніх поколінь» [59, с. 3].
Певну увагу надавав В. Сухомлинський і засобам народної педагогіки, під якими розумів усю сукупність виховних ідей, традицій (трудових, моральних, сімейно-побутових, естетичних), звичаї, свята, обряди і рекомендував використовувати їх з метою виховання дітей. Сюди ж він відносив рідну мову і фольклор (казки, легенди, приказки, прислів’я, загадки, скоромовки), різні види народного мистецтва (пісенне, музичне, декоративно-прикладне), народні ігри та іграшки. Як у наукових працях, так і в практичній діяльності В. Сухомлинський доречно використовував такі жанри народної творчості, як прислів’я, приказки, афоризми, казки, легенди. Педагогічна діяльність В. Сухомлинського просякнута не лише традиціями, а й прийомами, методикою української народної педагогіки. У його творах можна знайти цілісну систему поглядів на народознавчі засади виховного процесу. Відзначаючи, що народна педагогіка – це «сукупність духовного життя народу», в якій «розкриваються особливості національного характеру народу», він водночас звертав увагу на те, що «про народну педагогіку до цих пір ніхто серйозно не думав», що «нанесло велику шкоду педагогіці» [57].
Яскравим виявом виняткової уваги В. Сухомлинського до етнопедагогіки є розробка ним батьківської педагогіки, під якою він розумів елементарне коло знань матері і батька про те, як істота, що народилася від людини, стає людиною. Це розуміння збагачується у нього надбаннями педагогічної науки і ґрунтується на багатовіковому досвіді народної педагогіки. Розглядаючи батьківську педагогіку як працю, науку, майстерність і творчість, Василь Олександрович вивів формулу «ми продовжуємо себе в дітях» і сформулював умови успішного сімейного виховання. До них він відносив: громадську і моральну відповідальність батьків за дітей; сприятливий сімейний мікроклімат; спільну трудову діяльність батьків і дітей у сім’ї; доцільну організацію життя та побуту.
Особливе місце серед широкого інструментарію народного виховання, як уже зазначалося, належить традиціям. Зважаючи на тему нашого дослідження, вважаємо за необхідне зупинитися більш конкретно на аналізі сутності цього поняття.
Поряд з цими підходами у науковій літературі наявні спроби синонімізувати поняття «традиція» і «обряд».
Прихильники такого підходу вважають, що між цими поняттями не існує принципової відмінності. Згідно з іншою думкою, кожне з цих понять має свої особливості, тому традиція тлумачиться як більш широке поняття, адже, як зазначають послідовники такого підходу, будь-який обряд може перетворитися на традицію, але не кожна традиція може розглядатися як обряд.
У контексті нашого дослідження заслуговує на увагу підхід до визначення сутності традиції, запропонований Г. Волковим, який тлумачить їх як «сукупність звичаїв, порядків, правил поведінки, що міцно встановилися в тій чи іншій групі населення і передаються від старшого покоління до молодшого». Головна умова існування вбачається ним у їх збереженні та передачі. З огляду на це, дослідник робить висновок: «Традиція – це те, що перейшло від одного покоління до іншого, що одержано у спадок від минулих поколінь» [12]. 
Деякі автори (Е. Беллер, Ю. Бромлей, Б. Татровський та ін.) розглядають традиції як інтегральне явище, що містить і обряд, і звичай, і ритуал, а також інші стереотипізовані форми людської діяльності.
Важливою характеристикою традицій є приналежність якомусь народові. Відштовхуючись від цієї тези, їх можна розглядати, як закріплений у результаті багаторазового повторення досвід соціальної поведінки, зумовлений життєдіяльністю людей, їх природним оточенням. Народні традиції, як наголошує О. Воропай, «у своїй «інтровертній» фіксації зберігають і передають віддзеркалений, впорядкований, структурно організований досвід» [13, с. 450].
Якщо порівнювати сутність звичаїв і традицій, можна стверджувати, що сфера функціонування звичаїв – це сфера поведінки спільноти або окремої особистості, реалізація звичаїв відбувається відповідно до звички до їх дотримання. Традиції ж охоплюють всі сфери життєдіяльності суспільства і виявляються на основі переконаності у доцільності та суспільній значущості саме такої поведінки, мислення або діяльності.
Традиція – це не лише форма збереження соціального, виховного досвіду, а й спосіб передачі його наступним поколінням.
За визначенням М. Стельмаховича, «традиція – це досвід, звичаї, погляди, смаки, норми поведінки, і т. ін., що склалися історично і передаються з покоління в покоління» [49, с. 443]. Педагогічне значення народних традицій він вбачає в тому, що «вони одночасно виступають як результат виховних зусиль народу протягом багатьох віків і як незмінний виховний засіб. Через систему традицій кожний народ відтворює себе, свою духовну культуру, свій характер і психологію у своїх дітях». Таке високе поцінування традицій зумовлене тим, що вони «не тільки вчать жити, а й зобов’язують діяти згідно з їх вимогами і настановами». Традиція, пише далі М. Стельмахович, – це «фундамент національного, як і національне – фундамент культури. Тому відчуження людини від національної культури нівелює її, робить безликою. Людина знеособлена, позбавлена власної індивідуальності не здатна створювати духовні цінності» [49].
Отже, поняття «родинні традиції» – це усталена на певному етапі розвитку суспільства історичної, національної та духовної спадщини, яка передається з покоління в покоління. 
У Концепції розвитку громадянської освіти (2018 р.) зазначається, що виховний процес повинен бути невід’ємною складовою всього освітнього процесу та орієнтуватися на духовні цінності Українського народу (національна самосвідомість, ідентичність, самобутність, гідність, соборність, свобода), загальнолюдські цінності, зокрема морально-етичні (гідність, чесність, справедливість, повага до інституту сім’ї, турбота, повага до себе та інших людей) та соціально-політичні (свобода, демократія, культурне різноманіття, повага до рідної мови та культури, патріотизм, шанобливе ставлення до навколишнього природного середовища, повага до закону, відповідальність та солідарність) [33]. 
З огляду на це, можна сказати, що теоретичною основою виховної діяльності має бути національно-культурний зміст, звернення до свого національного коріння, традицій, безмежного й різнобічного фонду етнопедагогіки, що буде сприяти поверненню молодим поколінням багатого спадку національної української культури.
Цікаві думки з цього проводу висловлені О. Сухомлинською. Розглядаючи виховання як феномен, що вміщує спадщину багатьох поколінь, дослідниця водночас наголошує, що це не встановлений набір методів і форм, шляхів і засобів впливу на особистість чи групу, не завершений ансамбль знань, цінностей, правил і норм поведінки, етнічних чи релігійних принципів. Це, зазначає вона,  «комунікація, засобом існування якої є культурна адаптація». Відштовхуючись від такої ідеї, О. Сухомлинська застерігає від ненаукового підходу до етнопедагогічного спадку, за яким домінуючим є статичне відображення культурних традицій народу, відірване від реального сьогодення, яке має вигляд простого викладу матеріалу, що пов’язаний з народним життям з середини ХІХ – початку ХХ століття. Педагог звертає увагу на недопустимість популяризації ідеалізованої структури мислення і світосприйняття українського народу в минулі часи, звертає увагу на необхідність врахування поширення традицій виховання залежно від статусу сім’ї, середовища проживання та ін. [56, с. 1–2].
На вплив родинних традицій щодо забезпечення оптимального рівня фізичного, духовно-морального та розумового розвитку дітей, відродження і утвердження духовності та самобутності родинно-побутової культури українського народу звертає увагу М. Стельмахович. «Настав той час, – зазначав він, – коли необхідно якнайрішучіше повернутися до української родинної етнопедагогіки в Україні, до відродження традиційного статусу української родини з її непорушним авторитетом, подружньою вірністю, любов’ю до дітей і відданістю святому обов’язку їх виховання, повагою до батьків і материнським покликанням жінки, тобто зміцнити те вічне, на чому тримається людство, що ніколи не старіє» [49, с. 11]. 
Окремі аспекти проблеми впровадження традицій українського народу обґрунтовано у дисертаційному дослідженні О. Столяренко «Виховання гуманності підлітків у позакласній роботі з народознавства». Автором визначені механізми формування гуманності учнів у позакласній роботі, формування емоційно-ціннісного ставлення підлітків до традицій, інтересу, здатності до емоційної орієнтації, співчуття та співпереживання, розроблені відповідні методичні рекомендації. Виявлені взаємозв’язки між актуалізацією ціннісного ставлення до людини в процесі виховання на національних традиціях, що стверджують гуманні взаємини людей, і розвитку у них гуманності та показники сформованості морально-естетичної вихованості дітей підліткового віку [51].
Таким чином, звернення до традицій українського народу у вихованні учнів початкових класів продиктоване не лише інтересом до його минулого, а й потребами суспільства у розбудові суверенної Української держави, етнізації молодих поколінь на засадах відродження національної культури. Осердям українських виховних традицій є духовні здобутки і народні ідеали, пов’язані з народним світоглядом, релігією, мораллю та історією українського народу.

1.2. Генеза родинних традицій та їх вплив на виховання дитини

Кожний народ у процесі свого розвитку створює оригінальну систему неписаних педагогічних законів і правил, на основі яких здійснюються виховні та навчальні функції. Означені закони та правила активно діють у звичаях народу, відображаються в обрядах, традиціях народу, закріплюються в національному характері, тісно пов’язані з віруваннями, народною філософією, міфологією і реалізуються у праці та поведінці.
Постійно відшліфовуючись, народна педагогіка супроводжує народ, націю протягом усієї історії, передаючись від покоління до покоління. Її творцями і хранителями виступають батьки, старші члени родини. Отже, її з повним правом можна назвати «усною, традиційною, фольклорною материнською школою, виховною пансофією, педагогікою життя, школою, яка завжди з нами». Суттєвою її ознакою є те, що «вона природно, просто, вільно заглиблюється у побутове життя дитини, тому її вплив є оптимальним» [38]. 
Зважаючи на те, що багатогранна проблема виховання молодих поколінь на засадах родинних традицій українського народу вимагає подальшого аналізу, зокрема, стосовно дітей молодшого шкільного віку, досить правомірним уявляється розгляд особливостей розвитку сімей та шляхів реалізації її виховної функції. Сім’я – одна з найдавніших форм спільності людей, що пройшла шлях від патріархальної до сучасної, нуклеарної. Патріархальна сім’я у східних слов’ян виникла у V-VІ ст. Вона складалася з кількох поколінь родичів, а виховання дітей ґрунтувалося на принципі родового колективізму. Його змістом був реальний процес побутового й трудового життя людей. Дітей також «навчали дивитися на світ Божий веселими очима, виявляти особливу увагу до старшого в роді, до пам’яті предків. Хлопчики – підлітки вчились володіти зброєю, що потрібно було як для полювання, так, передовсім, і для захисту від ворогів» [49, с. 9]. 
З незапам’ятних часів українці розглядали сім’ю і рід як святиню, а виховання дітей – як святий обов’язок батьків. Ці об’єкти мали свої опікувальні божества – Рід і Рожаницю – уособлення роду. Утвердження необхідності продовження роду людського. Рід мав свої традиції: прийняття дитини до сім’ї, особливості весільного церемоніалу (молода пара об’єднувалась з двох різних родів), елементи якого збереглися в Україні й досі [49, с. 12]. 
Традиції виховання дітей у родині започатковані в первісній родовій громаді, мали наслідувальний характер і найчастіше реалізовувалися у формі застережень, наприклад: «Обережно, можеш впасти, пошкодитись». До 5-6-річного віку дітей виховувала мати. Потім хлопчики і дівчатка розділялися: хлопчаки мешкали у чоловічих житлах, а дівчатка – у жіночих до повноліття. Там їх виховували старші діти та люди похилого віку, які розповідали легенди, казки, пісні, знайомили з ритуалами, звичаями, законами. Діти у ті часи виховувалися у дусі віри у магічні дії знахарів, що були поширені серед дорослих людей, а також у прикмети і забобони. Основними методами родового виховання були пояснення, переконання, заохочення і спонукання. У період пізнього палеоліту населення займалося полюванням на тварин і об’єднувалось у великі родини – стоянки. У дітей виховувалися вміння підтримувати порядок у житлі, виготовляти найпростіші інструменти (ножі, молотки, скребки), сушити та в’ялити м’ясо, ловити рибу, добувати вогонь, робити прикраси, стріляти з лука. У цей період починається розвиток родових мов та примітивного письма. Праукраїнці неоліту виховували у своїх дітей віру в богів, любов до членів свого роду. У племенах, які займалися землеробством, дітей призвичаювали до землеробства, а ті, що займалися скотарством – до скотарства. Основою духовного розвитку тут виступав культ предків і культ природи [52]. 
З появою приватної власності змінюється не лише форма, а й зміст та цілі виховання молодих поколінь Постає проблема спеціальної підготовки до життя (на відмінність від простого наслідування старших), вироблення морально-понятійних норм. Із впровадженням християнства на Русі відбуваються зміни і в духовному житті сімей. У Х-ХІ ст. виникають школи. Стародавні літописи Київської Русі, численні історичні джерела донесли до нас особливості зародження родинних традицій, сімейно-побутової національної самобутності. Передусім, тут плекався високий статус жінки-дружини, матері, сестри у родині та суспільстві. «Поученіє Володимира Мономаха дітям», «Слово про закон, благодать та істину» Іларіона, «Правда» Ярослава Мудрого, «Слово о полку Ігоревім» є тими найдавнішими джерелами, через які ми дізнаємося про релігійні, моральні, економічні засади життя української родини [52]. 
Родинне виховання в Україні набуло свого подальшого розвитку з прийняттям Християнства. Батьки шанобливо ставилися до письменства, книги, школи, вчителя і привчали до цього дітей. Традиційною в українській родині була норма поведінки майбутньої матері – не сваритися, не вживати алкогольні напої, не красти, не позичати нічого, не виконувати фізичну роботу, яка б зашкодила здоров’ю майбутньої матері і дитини та ін. Після народження малюка відбувалося відрізування пуповини (хлопчикам – на сокирі, а дівчаткам – на гребені). Ця традиція символізувала майбутнє дитини: хлопчики мали бути хорошими майстрами, а дівчата – добрими господинями. У щоденних купелях, витираннях частин тіла дітей свяченою водою – очей (щоб добре бачили), голови (щоб не боліла, була розумною), вух (щоб гарно чули) та «міряння» (після купелю) – виявлялась турбота про фізичний розвиток дитини. Традиційними в українській родині був принцип старшинства. Ніхто з молодших не мав права сісти за стіл, поки дорослі не займали свої місця, старший брат і сестра користувалися повагою у молодших [52]. 
М. Стельмахович так визначає зміст народного виховання: «Це – весь процес формування особистості й підготовки її до активної участі у виробничому, суспільному й духовному житті». Водночас дослідник зазначає, що «у дещо вужчому, але конкретному вираженні зміст виховання в народній педагогіці охоплює формування морального обличчя, інтелектуальний і фізичний розвиток, прищеплення працьовитості і естетичних смаків» [49, с. 43]. 
У центр виховного процесу родинна педагогіка висуває дитину, її складний, розмаїтий світ думок і почуттів, мрій і надій. Як цілісна система знань, ідей, форм і методів вона ґрунтується на таких фундаментальних принципах, як природовідповідність, народність виховання і самодіяльність зростаючої людини, гуманізм, виховання у праці, врахування вікових та індивідуальних особливостей дитини, єдність вимог і поваги до неї, віра в її сили та можливості. Все це покликане формувати її поведінку, практичний досвід [52]. 
Основними людськими доброчинностями проголошувались розум і мораль, яка «послідовно й безкомпромісно відстоює доброчинну поведінку дитини, гуманність поглядів, благородність думок, чистоту помислів, кришталеву чесність і правдивість, справедливість, духовну щедрість» [49, с. 120]. Усі ці якості широко висвітлені в українському фольклорі, зокрема в народних прислів’ях, приказках, казках. В основі моралі – любов до рідного краю, ставлення до праці, до людей і до себе особисто, а основним критерієм моральної гідності виступає праця.
Відстоюючи дух справедливості й гуманних відносин між людьми, родинна педагогіка велику увагу приділяла формуванню таких особистісних якостей, як миролюбність і гостинність, товариська солідарність і вірність щирому другові. Вона, як пише М. Стельмахович, «схвально відгукується про такі моральні риси людини, як доброта і щирість, прагнення до справедливості й рівності, готовність прийти на допомогу в біді, повага до старших, ввічливість, оптимізм, уміння піклуватися про слабких і безпомічних, здатність поділитись останнім» [49, с. 123]. Висунувши гуманізм, як один з невід’ємних складників морального виховання дітей, народна педагогіка аж ніяк не схильна до всепрощення. Навпаки, вона ставить дуже високі вимоги до батьків, не схвалює поблажливості в ставленні до дітей. На батьків також покладався обов’язок всіляко застерігати дитину від лицемірства, привчати її до моральної стійкості, недопущення порушень норм поведінки не тільки в присутності батька та матері, а й наодинці із самим собою, тобто вчить бути чесним перед собою, принциповим і твердим у власній оцінці, непримиренним не лише до чужих, а й до власних недоліків і слабостей. Саме тому «моральні заповіти народної педагогіки значною мірою мають застережливе спрямування. Їх провідна мета – запобігти необачним вчинкам» [49, с. 124]. Усе це відбивалося в приказках і прислів’ях, які легко запам’ятовуються: «Не копай яму другому, бо сам у неї впадеш», «Хитрощами довго не проживеш», «Тонув – сокиру обіцяв, а витягли – топорища шкода», «Краще не обіцяти, ніж слова не здержати». Вже з раннього віку діти від батьків, старших братів і сестер запам’ятовували, що негарно не слухати матір чи батька, глумитися зі старості чи глузувати з каліцтва, знущатись з тварин, лицемірити, ображати інших, зводити наклеп, бути байдужим до чужого горя.
У практиці родинного виховання дітей привчали бути чемними та ввічливими. Наприклад, якщо дитина забувала привітатися, то про це нагадували, звертаючи увагу на те, що негарно кричати, вередувати, втручатися у розмову старших. Як зазначав М. Стельмахович, описуючи традиції української родини, «дитина п’яти-шести років уже без нагадування має вміти вітатися і прощатися з усіма дорослими, говорити спокійно і лагідно, чемно вислуховувати дорослих і виконувати їхні вимоги, ввічливо звертатися з проханням, поступатися місцем дорослим і меншим за себе, говорити правду, відповідати за свою провину, а не звалювати її на іншого, виконувати посильні трудові доручення». Якщо ж, продовжує він, «траплялося відхилення у поведінці, то дитині тут же нагадували, як слід чинити в даному конкретному випадку. Причому треба було домогтися, щоб вихованець після натяку дорослого сам пригадав і сказав, як правильно робити» [49, с. 127].
Ми бачимо, родинна педагогіка послідовно втілювала ідею про те, що організація життя сімей має спонукати дитину до гарних вчинків, забезпечувати вправляння у позитивній моральній поведінці, підкреслюючи цим велике значення тріади у моральному вихованні – формування моральної поведінки разом з моральною свідомістю та моральними почуттями. При цьому, як справедливо пише М. Боришевський, зверталася особлива увага на те, що виховує не тільки і не стільки спеціально організована батьками діяльність, а щоденні конкретні взаємини, під час яких дитина постійно вбирає в себе і активно переосмислює людські цінності, способи поведінки, сутність явищ і ставлення до них [8, с. 4–9]. 
Великого значення у родинній педагогіці надавалося трудовому вихованню, яке дослідники умовно поділяють на три етапи: вступний, або ігровий (від двох до шести – семи років), помічний, або визначальний (від семи до п’ятнадцяти років), і основний, або завершальний (від п’ятнадцяти до двадцяти років) [49, с. 132]. 
М. Стельмахович відзначав, що в іграх діти найчастіше відтворюють те, що спостерігають у родинному колі. «Сільські діти, наприклад, – пише далі педагог, – «господарюють»: готують їжу, мелють, сіють, косять, збирають урожай, місять тісто й печуть хліб (з глини, звичайно), будують хатинки з піску, місточки через уявну річку тощо» [49, с. 135–136].
Велике значення серед родинних традицій мали ті, що були пов’язані з фізичним розвитком дитини. До нашого часу збереглися казки й оповідання про людей, наділених надзвичайною фізичною силою, спритністю, які тісно поєднуються з моральною довершеністю. При цьому означеними якостями наділялися не лише чоловіки, а й жінки, що свідчить про однаковий підхід до фізичного виховання хлопчиків і дівчаток [52]. 
Проведений історико-педагогічний аналіз наукових першоджерел з проблеми виховання дітей на родинних традиціях українського народу дає підставу стверджувати винятково важливу значущість народних свят як для життя всієї громади, так і для окремої родини.
Давні свята українців оновлювали їхню духовну й фізичну силу (свято першої борозни, посів зернових культур, збирання врожаю, обжинки, молотьба (ціпом) жита, пшениці та ін.), сприяли зміцненню сімейних зв’язків, позитивно впливали на виховання дітей, формували у них певні особистісні якості. «Ще донедавна в нашій традиційній культурі було узаконено понад 100 світлих днів на рік разом із святами та неділями… У світлі дні люди не працювали фізично, а займалися духовною працею, спочиваючи на природі, провідували одне одного, справляли святкові обряди, молилися на самоті [13, с. 279]. 
До давніх традицій українського народу належать і літні святкові трудові обряди українців, які зберегли прадавню культурну традицію: прикрашення клечанням житла на Зелені свята, що служило оберегом від злих духів, на Івана Купала дівчата плели з квітів вінки і пускали на воду – так визначали свою долю; освячування плодів хлібопекарської праці (колоски й голівки маку); освячення врожаю на Спаса. Зі святом Дмитра пов’язані завершальні обряди тваринників. З цього дня тварин уже не виганяли на пасовиська. На Кузьми і Дем’яна віддавали шану ковалям, вшановували покійників. На Андрія жінки намагались не пекти хліба, не шити, не прясти, а дівчата ворожили, завбачуючи свою долю. Повчальною для нинішнього покоління є давня традиція: на свято пророка Наума батьки слаборозвинених дітей запрошували хрещених, котрі приходили з букварями і починали напам’ять заучувати літери. На Варвари дівчата частували хлопців варениками з маком чи сиром, серед яких були заправлені борошном (пирхуни). Із святом Сави у тих родинах, де були чоловіки з таким ім’ям, справляли обряд «похоронку Савки» [52]. 
Традиційно святкували в Україні свято Миколая. Особливо чекають цього свята діти, бо «добрий Миколай» приносить подарунки. Збереглися свідчення про святкування нашими предками Нового року в Києві. «До центру свята – майдану на Подолі – заздалегідь привозили кронисті дерева, прикрашали їх виробами ремісників та «дідухами» – солом’яними снопами. Із настанням сутінків довкіл спалахували тисячі свічок. Опівночі сходилися майже всі городяни. Кожен ремісничий цех (а їх було кілька десятків) мав своє парадне вбрання, корогви і знаки, навіть іменний гімн. Співаючи, цеховики виходили на майдан. Всю ніч лунали пісні, влаштовувалися новорічні вистави, вертепні дійства. Свято завершувалося удосвіта, і веселі юрми розходилися містом, щоб защедрувати городянам віншувальними колядками [48, с. 152]. 
В українській сім’ї дбали не тільки про виховання дитини добрим господарем чи господинею, розумної і фізично здорової, але й про її морально етичні засади, які опиралися на християнський світогляд. Сім’я в Україні ХІХ ст.  початку ХХ ст. була справжньою домашньою церквою. Батьки вивчали Євангеліє, навчали дітей християнського життя, відповідали за них перед Богом, Церквою і Батьківщиною, оберігали від диявола і лихих людей. В українських сім’ях дітей учили любові. Проявом любові та добра була пошана до батьків і старших. Дитину змалку вчили цілувати в руку родичів і знайомих. Проявом шанобливого ставлення до старших було звертання на «Ви» до незнайомих і батьків. Християнська мораль вчила дитину бути чесною, не красти, не брехати, бо це вважалося гріхом. Громадська думка оберігала цілісність сім’ї, бо це було запорукою виховання дітей [52]. 
Підсумовуючи викладене, можна зазначити, що сімейні традиції виникли як продукт певних суспільно-історичних умов відповідно до життєвих запитів народу, а їх стійкість зумовлена тим, що: сімейно-побутова традиція зародилася у давні часи, коли досить стійкими були суспільні форми життя, народний побут і уявлення, а отже й форми її прояву; у сімейно-побутових традиціях глибоко відображені найважливіші особливості реальної дійсності, важливі об’єктивні якості людини і природи; сімейні традиції втілили в собі принципи народної етики, естетики, народні художні смаки, які вироблялися протягом століть; твори фольклору, в яких втілилися й збереглися сімейні традиції, становлять значну художню цінність; вони задовольняють ідейні та естетичні запити і слугують важливою складовою духовної культури народу; сімейні традиції набувають стійкості завдяки відображенню у фольклорних творах, котрі мають стійкість завдяки усній формі, в якій вони передаються від покоління до покоління [52]. 
Перерва у вивченні української народної педагогіки тривала від 30–х до 60-х років ХХ ст. і лише в середині 70-х років дослідження проблеми набуло нового поштовху у працях В. Сухомлинського, орієнтованих на виховання у дітей відданості Батьківщині, любові до рідної матері, батька, рідних, поваги до старших, до людей праці, старанності в роботі тощо. У своїй педагогічній творчості Василь Олександрович використовував найпрогресивніші традиції народної педагогіки, народну мудрість, що століттями формувалася в повсякденному житті та боротьбі і відчувалася в горнилі практичного досвіду, передавалася із покоління в покоління у легендах, казках і прислів’ях. Родинне виховання червоною ниткою проходить через художні твори та наукові праці наших сучасників [52]. 
В етнографічному довіднику «Українська минувшина» висвітлено традиційно-побутову культуру як систему, що включає не тільки її основні складові (духовну, матеріальну та соціонормативну культуру), а й зв’язки з іншими соціальними системами. У розділі «Старовинна обрядовість» широко представлені сімейні звичаї та обряди : утворення сім’ї, народження дитини, її повноліття, сімейні ювілеї, смерть когось із членів сім’ї [61, с. 227]. 
У 1996 р. вийшла друком Концепція родинного виховання, де, зокрема, відзначалося, що сучасні умови, в яких перебуває українська сім’я, характеризуються різкою зміною соціально-економічних відносин у суспільстві, значним впливом факторів, які доволі часто мають взаємовиключний характер. З огляду на це автори роблять висновок щодо необхідності по-новому підійти до проблеми сім’ї і виховання в ній дітей, її зв’язку із соціальним середовищем; осмислити історичний досвід української сім’ї та формування у ній оригінальної й самобутньої педагогіки [39, с. 227]. 
У Концепції визначаються провідні ідеали української родинної педагогіки, розглядаються зміст і традиційні функції сім’ї з погляду сучасного суспільства, виокремлюються якості й особливості особистості, які треба формувати у молодого покоління, формулюються завдання сімейного виховання, його провідні напрями та їх складові. Особлива увага приділяється питанням застосування етнопедагогіки у вихованні сучасних дітей, підкреслюється, що у справі виховання «важко переоцінити значення народних традицій. Відмова від них означала б відмову від своєї національності, адже саме завдяки народній культурі, традиціям зберігається і розвивається культура та освіта сучасних поколінь, національна мова, без якої неможливе існування й самої нації, зберігаються звичаї, досягнення творчості, формується світогляд, народні ідеали – все те, що створює обличчя народу, відрізняє його від інших» [130, с. 16]. Тому, вважають автори, «важливе місце у вихованні дітей у сім’ї мають зайняти народні звичаї і традиції. Вони є тою доброю основою, на якій формується національна самосвідомість, гідність і самоповага, а разом з цим і розуміння та повага до інших народів» [130, с. 17]. 
До основних напрямів реалізації завдань, сформульованих у концепції, відносяться: опрацювання і вдосконалення державного законодавства, що регулює взаємовідносини між сім’єю, державою і суспільством, батьками і дітьми на основі Декларації прав дитини та Конвенції про права дитини; ефективне використання в родинно-сімейному вихованні загальнонародних особливостей культурної спадщини: народних традицій, звичаїв, фольклору, театру, музики, живопису, історії і літератури, народного і родинного календаря та ін. [52]. 
Провідними напрямами родинно-національного виховання передбачено усвідомлення молоддю явищ своєї етнічної спільності, національних цінностей (мови, території, культури), відчуття своєї причетності до історії держави. У концепції визначені провідні напрями родинно-національного виховання: правове, моральне, статеве, художньо-естетичне, патріотичне, героїко-патріотичне, екологічне, розумове виховання. До основних завдань родинного виховання віднесено: створення атмосфери емоційної захищеності, тепла, любові, взаєморозуміння, ідейності, доброзичливості, належних умов для розвитку почуттів; виховання фізичної і морально здорової особистості, забезпечення необхідних екосоціальних умов для повної реалізації можливостей розвитку дитини (генотипу), повноцінного психічного та духовного її становлення, формування навичок здорового способу життя; забезпечення духовної єдності поколінь, збереження родинних традицій, сімейних реліквій, вивчення родоводу, прилучення дітей до народних традицій, рідної мови, звичаїв, обрядів, виховання в них свідомості і самосвідомості» [39, с. 18–19]. 
Таким чином, родинні традиції українського народу містять багатий виховний потенціал, а їх використання в сучасних умовах не тільки не втратило своєї актуальності, а й активізує пошуки до виявлення нових можливостей впровадження цього національного скарбу у процесі виховання молодих поколінь. Формування духовності, духовної культури особистості – це формування її свідомості, світогляду, залучення до культурного життя народу. Пріоритетного значення має надаватися інтелектуальній, художньо-естетичній, національній та родинно-побутовій культурі у справі родинного виховання дітей на засадах етнопедагогіки.
1.3. Аналіз стану виховання учнів початкових класів на традиціях українського народу

З метою виявлення стану досліджуваної проблеми в практиці роботи сучасної школи нами було проведено констатувальний етап педагогічного експерименту. Основними завданнями якого визначено: виявлення традицій, що сформувалися в минулому і збереглися донині (в оригінальній версії, з деякою модернізацією змісту, в новій формі), а також традицій, що зародилися сьогодні; з’ясування стану обізнаності молодших школярів з традиціями українського народу та їх ставлення до них; аналіз змісту виховної роботи початкової ланки закладу загальної середньої освіти; визначення рівня знань батьків про традиції українського народу та їх застосування у сімейному вихованні.
Перший етап роботи передбачав вивчення наявних на сьогодні родинних традицій. З цією метою проводилося опитування батьків, чиї діти навчаються у початковій ланці школи.
Проведений аналіз одержаних відповідей щодо наявних на сьогодні традицій, які побутують в українській сім’ї, засвідчив, що деякі з них збереглися у тому самому вигляді, в якому існували ще в давні часи; окремі з них відроджуються з частково модернізованим змістом; інші – зберегли форму, але набули нового змісту. Поряд з цим з’явилися й зовсім нові (за формою та змістом) традиції, народжені сьогоденням. 
За цими ознаками, тобто тенденцією і ступенем відродження, ми розподілили родинні традиції українського народу на чотири підсистеми, визначивши питому вагу (у %) їх визнання та дотримання у сім’ях (респонденти – батьки та учні початкових класів). Узагальнені результати цієї роботи подано в таблиці 1.1. 
Порівняльний аналіз одержаних даних дозволяє констатувати: у першій підсистемі пріоритетними є: традиційний національний одяг, кухня, ремесла (89,2%); кумівство (82,7%); святкування народження дитини (78,1%). У другій 

Таблиця 1.1.
Класифікація родинних традицій українського народу за тенденцією їх відродження

Відроджуються повністю в такому вигляді як були	%	Відроджуються з частково модернізованим змістом	%	Відроджуються за формою, але нові за змістом	%	 Нові за змістом і формою
(народжені сьогоденням)	%	
Заняття скотарством, рибальством, полюванням, бджолярством 	61,3	1. День народження дитини	81,9	1. Весілля 	79,6	1. Народження дитини в пологовому будинку в присутності батька	79,7	
Святкування народження дитини 	78,1	2. Хрестини	93,6	2. Проводи юнаків до армії 	76,7	2. Свято на честь першокласника	83,9	
Кумівство 	82,7	3. Пострижини	63,1	3. Масляна	71,2	3. Свято на честь першого причастя	71,8	
Традиційний національний одяг, кухня, ремесла…	89,2	4. Повноліття	87,1	4. Івана Купала	69,1	4. Дискотеки (замість вечорниць)	93,7	

продовження таблиці 1.1.
Святкування Андрія, Спаса, Маковія, Іллі, Покрови	58,7	5. Сватання	31,7	5. Щедрування	71,5	5. Олімпіади, фестивалі «Історія мого народу, моєї родини «	77,1	
Виготовлення предметів хатнього вжитку та одягу: кошиків, брилів, кімнатного взуття з рогози та ін. 	21,8	6. Вечорниці	77,4	6. Засівання	84,3	6. Експозиції
 «Хто ми?,
 Чиїх батьків діти ?» 	68,3	
Оздоблення національного одягу вишивкою, плетінням, в’язанням, гаптуванням та ін.	26,3	7. Заручини	79,8	7. Гаївки	59,8	7. Виставки народних промислів і ремесел	84,1	
Дотримання традицій спорудження житла	26,1	8. Реєстрація дитини в РАЦСі	84,2	8. Веснянки	63,6	8. Створення народознавчих центрів	74,5	

продовження таблиці 1.1.
Збереження традиційного українського одягу, взуття, народних ремесел регіону (Лемківщина, Покуття, Західна Україна)	51,6	9. Традиційне святкування Різдва, Великодня, Трійці	79,8	9. Обжинки	68,8	9. Конкурси, конференції, «Родинні традиції моєї сім’ї « (обмін досвідом)	89,6	
				10. Свято першої заробітної плати	11,8	10. Краєзнавча робота, створення музеїв «Історія мого села (вулиці, міста, району)»	18,3	
						11. Спалювання покійників (замість традиційного поховання)	 9,8	
						12. Бал вертепів
	4,7	

підсистемі до таких відносяться: хрестини (93,6%), святкування повноліття (87,1%), реєстрація дитини в РАЦСі (84,2%). 
У третій підсистемі пріоритетними визнані: засівання (84,3%), весілля (79,6%), проводи юнаків до армії (76,7%). У четвертій підсистемі найбільш питому вагу має: проведення святкових ранків, вечорів, дискотек (93,7%), виставки народних промислів та ремесел (84,1%) та свято на честь першокласника (83,9%).
Перший етап констатувального експерименту передбачав також з’ясування основних напрямів сімейного виховання дітей і виявлення збереження частки його традиційності від найдавніших часів до наших днів. Основним етапними періодами були визначені: ХІV–XIVIII ст., ХІХ ст. – початок ХХ ст. (до 1917 р.), роки незалежності України. 
Як засвідчив проведений аналіз, для першого із названих етапів у вихованні дитини пріоритетної ваги мало формування таких особистісних якостей, як: шанобливе ставлення до старших, пошанування рідної мови, щедрість, гостинність, дотепність, прагнення до збереження роду, дотримання сімейних традицій, миролюбність, любов до землі, працьовитість.
На другому з визначених нами етапів усі ці напрями виховання зберігалися в повному обсязі.
Після набуття Україною незалежності відбувається відродження багатьох національних традицій, що були знехтувані у попередній період, і зміст яких спрямовувався на формування національної свідомості, піднесення поваги до історії і культури українського народу, національного патріотизму. Певної трансформації набувають і такі елементи, як працьовитість, пошанування рідної мови, ставлення до своєї країни та природи, до власного розвитку тощо.
Зважаючи на цей факт, було проведено спостереження, опитування, бесіди з учнями початкових класів на предмет знання ними традицій українського народу, прояву відповідних якостей та поведінки у щоденному житті. Експеримент проводився у початкових класах ЗОШ І-ІІІ ступеня № 64, № 88, КЗ «Малобілозерська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1» Василівської районної ради Запорізької області 
Результати бесід з учнями молодших класів загальноосвітніх шкіл засвідчили, що не всі учні знають традиції українського народу, (лише 11,7% учнів від загальної кількості опитаних можуть розповісти про свій родовід, а родинні традиції сім’ї змогли назвати лише 18,9% молодших школярів) (табл. 1.2.). 
Таблиця 1.2.
Знання учнями початкових класів родинних традицій українського народу
Зміст запитань	Відповіді	Показник, %	
Які традиції українського народу ти знаєш?	Святкування Різдва,
Великодня
Св. Миколая
Св. Андрія
Водохреща 
Не відповіли 	24,0
37,6
12,7
6,2
8,7
10,8	
Яких традицій українського народу дотримуються у твоїй сім’ї?	Новий рік
Свят-вечір
Великдень
Св. Миколая
Трійця
Не відповіли	12,1
19,0
47,5
4,2
6,8
10,4	
Що ти знаєш про свій родовід?	Знаю про життєвий шлях батька і матері 
Дідуся і бабусі
Прадідуся і прабабусі
Прапрадідуся і прапрабабусі 
Не відповіли 	
32,9
11,5
3,4
0,3
51,9	
Назви родинні традиції вашої сім’ї	День Ангела мій і членів родини
Святкування Дня знань
Повноліття 
Вшанування ветеранів війни 
8 Березня 
День народження сім’ї
Віри, Надії, Любові
Хрестини
Не відповіли	26,8
8,1
2,4
4,2
16,6
4,0
1,4
9,7
26,8	

Із таблиці 1.2. видно, що більше 10,0% учнів початкових класів не змогли дати позитивну відповідь на запитання щодо того, які традиції українського народу вони знають; 51,9% опитаних не знають свого родоводу; близько 12,0% учнів дали негативну відповідь на запитання про свої уподобання, пов’язані з традиціями українського народу; 11,9% респондентів відповіли, що їм не подобаються свята, які відзначаються їхніми батьками та родичами. Як правило, це діти із малозабезпечених або неблагополучних сімей, котрі страждають від того, що не мають можливості святкувати так, як це роблять їхні ровесники. 
Паралельно з бесідами використовували анкети, які вводилися для здобуття конкретних відповідей на прямі запитання. Зміст запитань, що входили до анкет, а також узагальнені результати за їх обробкою подано в таблиці 1.3. 
Таблиця 1.3.
Ставлення учнів початкових класів загальноосвітніх шкіл до родинних традиції
№ п/п	Зміст запитань	Відповіді у %	
1	Чи відомі тобі родинні традиції?
Так
Частково
Ні	
26,6
57,3
17,1	
2	Чи залучають тебе батьки до святкування родинних свят?
Так
Ні	

51,4
49,6	
3	Для чого потрібно знати родинно-національні традиції свого народу?
Щоб знати історію свого народу
Щоб знати, як треба поводитися в різних випадках
Не знаю	

19,7

43,1
37,2	
4	Яке значення у твоєму житті мають знання та дотримання родинних традицій?
Гордість за свій народ
Поглиблює знання історії	

83,3
16,7	
Подальше поглиблене вивчення цього питання показало, що у сім’ях, які були охоплені констатувальним етапом експерименту, перевага надається зимовим обрядам. Традиції святкування Різдва Христового в особливому пошанівку: 87% опитаних дітей на запитання: «Які свята тобі найбільше подобаються?» назвали Різдво і Великдень, аргументуючи свої відповіді тим, що люблять традиції Святого вечора, коли збирається вся родина, їдять смачну кутю, можна ходити колядувати. До Великодня діти полюбляють розфарбовувати крашанки, розписувати писанки, допомагати мамі пекти кулічі, пиріжки, начиняти ковбаси, святити кулічі в церкві тощо. Досить велике знання для молодших школярів має свято Миколая, бо «у цей день святий Миколай приносить нам дарунки». Серед християнських свят також називалися Водохреще, Благовіщення, Зелені свята, Вербна неділя, Івана Купала та ін. 
Поза увагою залишаються такі складові традицій, як пошанування старших, працелюбність, любов до рідної мови, землі, свого народу та ін. Нехтування цим аспектом виховання виявилось у поведінці дітей, яка досить часто не відповідала усталеним нормам, спостерігалась невідповідність між висловлюваннями про те, як треба поводитися, і конкретними діями, поведінкою. Поряд із цим молодші школярі висловлювали бажання більше дізнатися про традиції, про те, як вони виникли, чому, як їх треба правильно виконувати.
Наступний етап констатувального етапу експерименту спрямовувався на вивчення діяльності школи щодо виховання учнів молодших класів на родинних традиціях українського народу. У процесі роботи було з’ясовано, що вже з перших днів навчання у школі, діти пізнають деякі національні традиції: свято Першого дзвоника, підняття державного прапора, виконання гімну, українських пісень, танців та ін. На уроках «Я досліджую світ» в 1 класах учні знайомляться із країною, в якій вони живуть – «Де ти з’явився на світ», національною символікою – «Твоя країна – Україна», народним календарем, з легендами, переказами про походження назви рідного міста, деяких вулиць, з народними оберегами, стародавніми рецептами українських страв та ін. На уроках читання, вивчаючи оповідання, школярі усвідомлюють сутність таких понять, як «родовід», «родинні зв’язки», «родина», ознайомлюються з певними народними звичаями, обрядовими діями.
У 2 класі учні поглиблюють знання про народний календар, українську хату, обряди та традиції, пов’язані з будівництвом помешкання, а також входинами у новий будинок; дізнаються про ставлення українців до криниці, яку зазвичай викопували на подвір’ї; одержують додаткову інформацію про традиційний український одяг, традиційні українські страви та ін. На уроках читання вивчаються українські народні казки, учні знайомляться з дитячими народними іграми та іграшками, загадками, прислів’ями, приказками, мирилками, лічилками, скоромовками та ін.
У 3 класах на уроках молодшим школярам розповідають про давні звичаї вшанування тварин, декоративні прикраси житла; ознайомлюють з обрядовою і побутовою роллю рушника, такими сімейними обрядами, як народини, хрестини, весілля.
У процесі констатувального етапу експерименту з’ясовувалися також теми позакласних виховних заходів, на яких використовуються родинно-національні традиції: веселі козацькі забави («Козацькому роду нема переводу»); («Зростай, родинне деревце!») – створення малюнків-моделей «родинного дерева»; розучування традиційних українських зимових дитячих ігор та забав; підготовка і проведення свята новорічних щедрівок і колядок («Добрий вечір тобі, пане господарю»), свята Андрія; Миколая – «Святий Миколай, всім людям помагай»; Різдвяні вечорниці; гра «Калита»; дитячий вертеп; розповіді про народне свято «Хрещення Господнє (Водохреща)»; розучування українських народних пісень; організація і проведення родинних свят, конкурсів колискової пісні, бесіди «Хата моя, біла хата»...; «Без верби та калини нема України», «Свято врожаю», «Український національний одяг», «Сорочка - вишиванка»; розповіді про українську піч – берегиню родинного вогнища; українську криницю; виховна година «Рушник в обрядах та житті українського народу»; «Скарби українського народу»; «Хліб-сіль на столі»; «Духмяні трави і квіти»; виховні години «Наш рід, родина, рідня, сімейні реліквії», «Шануй батька й неньку – буде тобі скрізь гладенько», «Народ скаже, як зав’яже», «Ми пограємо у гру, проженемо нудьгу».
Застосування родинних традицій не є самоціллю. Воно спрямоване на формування певних особистісних якостей, що виявляються у відповідній поведінці (у сім’ї, школі, громадських місцях), у ставленні до однолітків і до старших, до самого себе, тобто передбачають належний рівень вихованості. Застосовуючи рекомендації щодо діагностування цього особистісного утворення, зокрема методику, запропоновану Л. Фрідманом, були визначені критерії вихованості учнів початкових класів експериментальних шкіл [64]. 
Когнітивний – наявність знань про родинні українські традиції, їх значення, основний зміст, прийоми та засоби реалізації, необхідність дотримання у власному житті.
Емоційно-оцінний – позитивне ставлення до традицій української сім’ї, прагнення дотримуватися їх, поцінування історії і культури свого народу, бажання долучитися до її пізнання і розвитку.
Діяльнісний – уміння та навички дотримання основних норм українських народних традицій, прояв творчості у їх застосуванні; діяльність спрямована на саморозвиток, самовиховання й самозбагачення в контексті трансформації заповітів народної педагогіки та педагогіки сучасної сім’ї.
На основі означених критеріїв та їх показників були визначені рівні сформованості досліджуваної якості, кожен з яких мав відповідні характеристики.
До високого рівня віднесено учнів, які добре знають (відповідно до свого віку) національні сімейні традиції, виявляють до них позитивне ставлення, дотримуються відповідних норм у власній поведінці у вищезазначених сферах: добре володіють українською мовою; відносяться з повагою до батьків, людей похилого віку, виявляючи турботу про них; намагаються наслідувати позитивні приклади, дотримуються правил поведінки в школі, на вулиці, в громадських місцях, у стосунках з іншими людьми; виявляють толерантність, увагу, чуйність. Ці діти мають адекватну самооцінку; вони постійно намагаються пізнати особливості національної культури українського народу, його історію.
Середньому рівню відповідали учні, які мають означені якості, але їх прояв є безсистемним, іноді лише за умов зовнішнього контролю та стимулювання з боку значущих для дитини дорослих. Нерідко хороші теоретичні знання поєднуються з нестабільною поведінкою, рефлексією і ваганнями у виборі способу дії. Ці діти цікавляться історією українського народу, але часто вона носить суто пізнавальний характер і не стосується реального життя, тобто вивчається лише на теоретичному рівні.
Низький рівень: негативне чи байдуже ставлення до історії та культури українського народу, його звичаїв; спостерігались порушення поведінки, нестабільність відносин з батьками, однолітками, вчителями. Виконання необхідних правил, як правило, перебувало під контролем вчителя або інших дорослих, характеризувалося непослідовністю та формальним відтворенням.
Узагальнення результатів цього етапу експерименту подано в таблиці 1.4.
Таблиця 1.4.
Рівні сформованості вихованості молодших школярів (у %)
Рівні	Класи	
	1 клас	2 клас	3 клас	4 клас	
Високий	8,0	19,2	20,1	20,5	
Середній	75,9	69,7	68.4	66,9	
Низький	16,1	11,1	11,5	12,6	

Як видно з таблиці 1.4, найбільша кількість учнів перебувала на середньому рівні вихованості. Щодо високого й низького рівнів, то їх показники майже не мали суттєвих відмінностей у 2-4 класах, тоді як у перших спостерігалося різке розходження, яке становило відповідно: високий рівень – 8,0% (у других – 19,2%, у третіх – 20,1%, у четвертих – 20,5%), низький рівень 16,1% (у других класах - 11, 1%, у третіх – 11,5%, у четвертих – 12, 6%).
Родинне виховання є могутнім джерелом формування народного світогляду, національного духу, вищої моральності. Родина – це природний осередок найглибших людських почуттів: тут народжується і поглиблюється любов до матері, бабусі та дідуся, роду і народу, формується пошана до рідної мови, історії, культури. Від уміння батьків виховати дитину, їхнього досвіду, інтелекту залежить майбутнє дитини, сім’ї, держави в цілому. Безперечним є той факт, що коли дитина з перших годин народження, місяців і років життя відчуває ласкаве, ніжне, задушевне ставлення всіх, хто її оточує, то в дитячому серці зароджуються відповідні моральні почуття – любов до людей, милосердя. Виховання на родинних традиціях українського народу допомагає людині стати творцем власного життя. 
З метою вивчення потенційних можливостей сім’ї у вирішенні проблеми виховання дітей на родинних традиціях українського народу нами розроблялися анкети, зміст яких спрямовувався на з’ясування обізнаності батьків у цьому напрямі та ставлення до них як засобу виховання дітей. Нижче наводимо зразок такої анкети.
Анкета для батьків учнів 1-4 класів
1.	Назвіть родинні традиції вашої сім’ї .
2.	Яким традиціям ви надаєте перевагу і чому?
3.	Які з них ви впроваджуєте останнім часом?
4.	Чи знає ваш син (донька) родовід вашої сім’ї?
5.	Чи роз’яснюєте синові (доньці) важливість дотримання родинних традицій ?
6.	Чи достатньо у вас знань і досвіду виховання дітей на традиціях українського народу ?
7.	Яку участь беруть ваші діти у здійсненні національних традицій?
8.	Чи вважаєте ви, що у вашого сина (доньки) національний менталітет сформований достатньою мірою?
9.	Що, на вашу думку, може сприяти поліпшенню роботи з виховання дітей на родинних традиціях українського народу ?
Аналіз анкетних даних засвідчив, що лише 27,8% респондентів змогли назвати родинні традиції своєї сім’ї; 3,2% – зазначили, що вони роз’яснюють дітям важливість дотримання родинних традицій; 53,6% батьків вважають, що саме школа може надати допомогу сім’ї у вихованні дітей на родинних традиціях українського народу.
Як бачимо, більшість батьків покладаються на школу у наданні дітям відповідних знань, прищепленні їм необхідних ціннісних орієнтацій та поглядів, мотивів діяльності, пов’язаної з культурою українського народу. Виходячи з цього, було зроблено висновок про доцільність розробки та апробації науково-методичного забезпечення з питань виховання учнів початкових класів ЗЗСО на родинних традиціях українського народу.
Щодо сутності традицій, які застосовують сучасні батьки, то, як засвідчило проведене діагностування, у переважної більшості це поняття пов’язується зі святами, залишаючи поза увагою інші традиційні засоби і методи виховання. 
З-поміж свят найбільшою популярністю користуються календарні (на це вказали 61,3% батьків), тоді як сімейні були відзначені лише у 33,9% випадків. Проте і тут дорослі члени сімей обмежилися такими, як дні народження і хрестини. Зважаючи, що останні відбуваються лише із народженням дитини, можна стверджувати наявність значної обмеженості знань дорослих членів сімей з цього питання.
Водночас хотіли б відзначити і той факт, що значна кількість батьків і матерів (54,3%) висловили несхвалення власною обмеженістю щодо знань національної традиційності; 27,9% хотіли б дізнатися більше про можливості сімейного виховання дітей саме на засадах української народної педагогіки, зрозуміло з огляду на реалії сьогодення.
Проведене батьками ранжування показало, що сучасна сім’я стикається із серйозними проблемами щодо виховання дітей на традиціях українського народу. Найбільші утруднення пов’язані із незнанням шляхів ознайомлення з національними традиціями, звичаями, обрядами і невмінням донести таку інформацію до дитини, впровадити відповідні методи у власній сім’ї. Жалкують батьки і з того факту, що школа надає їм мало допомоги в цьому плані.
Основними мотивами підвищення своєї обізнаності з народними родинними традиціями і необхідності передачі їх власним дітям батьки називали такі, як: «Хочу, щоб моя донька(син) знали родовід нашої сім’ї», «Хочу, щоб діти знали історію роду», «Приємно, коли можу допомогти своїй дитині відчути радість від пізнання традицій нашого роду», «Вважаю своїм обов’язком виховувати дітей на родинних традиціях українського народу».
Зрозуміло, що загальний розвиток особистості учня здійснюється у процесі одержання освіти в цілому, у ході вивчення загальноосвітніх предметів. Проте існуючий зміст предметів навчального плану не дає можливості для цілісної її самореалізації. Тому виникла необхідність організації специфічних видів діяльності, які компенсували б недоліки класно-урочної системи і забезпечували досягнення мети, що висувається сьогодні в плані формування особистості молодшого школяра.

РОЗДІЛ 2
ДОСЛІДНО-ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНА ПЕРЕВІРКА ЕФЕКТИВНОСТІ ЗМІСТУ, ФОРМ І МЕТОДІВ ВИХОВАННЯ УЧНІВ ПОЧАТКОВИХ КЛАСІВ НА РОДИННИХ ТРАДИЦІЯХ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ

2.1. Зміст і методика виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу

Розв’язання будь-яких виховних завдань значною мірою залежить від вікових та індивідуальних особливостей дитини. З погляду вікової періодизації нами були обрані учні початкових класів. Молодший шкільний вік – один з найбільш сенситивних періодів розвитку дитини. Дослідження Л. Божович, О. Богданової, Т. Коннікової, В. Котирло, Т. Титаренко засвідчують, що поведінка дитини в цьому віці значною мірою має довільний характер, у неї ще не вироблені власні критерії моральної оцінки, необхідні дії здійснюються насамперед заради одержання схвалення з боку дорослих, а яскравість емоційних уявлень надзвичайна відкритість до зовнішнього світу, позитивне ставлення до одержання нових знань дозволяє застосовувати прості й природні засоби для формування особистості молодшого школяра. Підґрунтям для цього твердження можуть бути такі характерологічні особливості дітей зазначеного віку, як підвищена емоційність, чутливість, сприйнятливість, розвиток позитивних потреб та інтересів у поєднанні з певною пластичністю [52]. 
Водночас не можна не зважати на той факт, що учням початкових класів властивий розрив між знанням моральних норм і відповідною поведінкою. Ця схильність, як зазначає І. Бех, «виступає як вікова особливість дитини, яка ще тільки вчиться орієнтуватися в розмаїтті життєвих ситуацій, вчиться співвідносити наявні в неї уявлення з життя, з реальними вчинками, з конкретною поведінкою» [4, с. 101]. 
Головна особливість розвитку особистості в цьому віці – зміна соціальної позиції. Дитина приступає до систематичного навчання, стає членом шкільного і класного колективу, змінюються її взаємини з дорослими. Входження в нові колективи змінює і поглиблює систему взаємин дитини з навколишньою дійсністю, впливає на характер і зміст дитячих емоцій: вони стають тривалішими, стійкішими і глибшими. Формуються такі якості, характерні для початківців, як організованість, дисциплінованість, ініціативність, відповідальність, активність [52]. 
Для учнів молодшого шкільного віку важливе значення має прояв себе, своїх можливостей, утвердження в колективі ровесників. Це пов’язано з тим, що прагнення одержати схвалення дорослих та завоювати симпатію однокласників відіграють важливу роль в їхньому житті. Відомо, що початківці починають ображатися, якщо однокласники висловлюють недостатню повагу до них, вагаються щодо належної оцінки їхньої волі, сили, спритності тощо. Школяр радіє, коли визнається його авторитет, висловлюється довіра при проведенні якогось заходу або гри, поціновуються організаторські здібності або вміння оповідача. Аналізуючи вікові особливості дітей 6-9 років, варто згадати і таку, як прагнення до співдії з однолітками, котрі поділяють їхні захоплення, уподобання, інтереси [52]. 
Формувальний етап педагогічного експерименту проводився у початкових класах ЗОШ І-ІІІ ступеня № 64, 88, КЗ «Малобілозерська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1» Василівської районної ради Запорізької області (далі – Малобілозерська ЗОШ № 1), програма якого вибудовувалася відповідно до завдань дослідження; методи і форми роботи добирались із врахуванням вікових особливостей дітей молодшого шкільного віку, а зміст спрямовувався на підвищення рівня вихованості учнів завдяки залученню їх до родинних традицій українського народу.
На основі вивчення та аналізу вітчизняної і зарубіжної літератури з питань виховання дітей на родинних традиціях народу, передового досвіду шкіл окремих регіонів України нами визначено, розроблено і експериментально перевірено зміст, форми і методи роботи з учнями у позакласній роботі. При цьому ми виходили з того, що зміст виховання відображає єдність всіх основних елементів «цілого», його властивостей і зв’язків, існуючих і невіддільних від нього.
«Цілим» є виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу, а «основними елементами» «цілого» – складові родинного виховання: 
•	знання та дотримання родинних традицій українського народу (сімейних, родоводу, рідномовних обов’язків); 
•	сформованість елементів національної свідомості та самосвідомості;
•	шанобливе ставлення до культурної, спадщини, традицій і звичаїв народів, що живуть в Україні;
•	наявність рис і моральних якостей українця: працелюбності, індивідуальної свободи, тісного зв’язку з природою, толерантності, поваги до жінки, любові до рідної землі, народу та ін. [52]. 
Ґрунтуючись на такому підході, було розроблено теоретичну модель змісту виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу, яка відображає інтегровану сукупність окреслених вище основних його компонентів (рис. 2.1.). 
Знання родоводу, родинних традицій українського народу та бажання їх дотримуватися сприяє формуванню у дітей почуття гордості за свою родину, рід, відчуття своєї причетності до них. 

Знання свого родоводу, родинних традицій українського народу, бажання їх дотримуватися у повсякденному житті

Риси та якості:
працелюбність, ціннісне ставлення до природи, толерантність, любов до рідної землі,  пошанування старших, чуйність, доброзичливе ставлення до інших людей, дотримання моральних норм поведінки

Національна свідомість і самосвідомість

Учень, у якого сформовані

Шанобливе ставлення до культурної спадщини, традицій і звичаїв народів, що живуть в Україні

Добре володіння українською мовою, національний патріотизм, повага до державної символіки

Рисунок 2.1. Структурно-змістова модель вихованості учнів початкових класів на основі родинних традицій українського народу

Українська мова є виразником української природи, історії, нації і культури. Знання мови дає учням можливість відчути і зрозуміти її лексичне та стилістичне багатство, що позитивно впливає на почуття та свідомість особистості, детермінує її національне самовизначення. А якщо предметом уваги дитини є національне, рідне, вона стикалася з потребами вибору національних цінностей, треба допомогти їй осмислити ці почуття, знайти відповіді на непрості питання. Завдяки мові учень має можливості ознайомлюватися із зразками народної усної творчості, розширювати і поглиблювати свої знання українського фольклору, що також позитивно впливає на формування його внутрішнього світу, особистості в цілому.
На значення рідної мови у вихованні молодого покоління вказував К. Ушинський, який писав, що «... мова народу – кращий, ніколи не в’янучий цвіт його духовного життя, що вічно розпускається і починається далеко за межами історії. В мові одухотворяється весь народ і вся його батьківщина; в ній уособлюються творчою силою народного духу в думку, в картину, звук, небо батьківщини, її повітря, її фізичні явища, її клімат, її поля, гори й долини, її ліси та річки, її бурі та грози - весь той глибокий, повний думки та почуття, голос рідної природи, який лунає так голосно про любов людини до її ... батьківщини, котра висловлюється так ясно в рідній пісні, в рідних наспівах, в устах народних поетів. ... У скарбницю рідного слова складає одне покоління за іншим плоди глибоких серцевих рухів, плоди історичних подій, вірування, погляди, сліди пережитого горя і прожитої радості, - словом увесь слід свого духовного життя...» [62, с. 557-572]. 
Формуванню національного патріотизму та поваги до державних символів в учнів початкових класів сприяє ознайомлення з Гербом, Прапором та Гімном України. Якщо дитина усвідомлює належність до своєї держави, в неї утверджується національна гордість, прагнення краще пізнати свій народ, бути гідним громадянином рідної країни. Національний патріотизм характеризується любов’ю до своєї країни, народу, його історії, культури, традицій, духовного спадку. Зрозуміло, що в даному випадку йдеться про формування основ цієї особистісної якості. Проте вже в молодшому шкільному віці не тільки доцільно, а й цілком правомірно приділяти увагу її становленню. Це має відбуватися на доступному для учнів цієї вікової категорії матеріалі і йти від конкретних, зрозумілих дітям понять – любов до батьків, до своєї родини, до рідної домівки, вулиці, селища чи міста з поступовим розширенням до усвідомлення держави та її міста у світовому співтоваристві [52]. 
Шанобливе ставлення до культурної спадщини, традицій і звичаїв народів, які населяють Україну, визначає гуманістичне ставлення до традицій і культури інших народів. Це досягається завдяки полікультурному вихованню, яке дає можливість подолати шлях від осягнення культури мікросоціуму до вселюдської культури. Ознайомлення учнів з іншими культурами дає змогу краще пізнати й оцінити національну культуру, зрозуміти її роль і місце в світі, запозичити кращі надбання. Важливого значення у вихованні дітей набуває формування почуття толерантності, яке виражається в прагненні досягти взаєморозуміння і безконфліктного узгодження різних позицій та інтересів, не застосовуючи тиску. Головні ознаки толерантності: гуманне ставлення до людей різних світоглядів, політичних орієнтацій, моральних звичок; визнання прав будь-кого на власні переконання. Толерантність сприяє вихованню почуття поваги до опонента, здатність діяти без застосування сили. Ціннісне ставлення до природи передбачає знання природи рідного краю, накопичення фактів, встановлення окремих зв’язків між явищами природи; розвиток розуміння природи та інтерес до неї; усвідомлення ролі людини в охороні природи, дбайливе ставлення до неї; здатність відчувати її красу [52]. 
Любов до рідного краю, народу – найвищий прояв патріотичних почуттів, національної свідомості. Вони виявляються в любові, повазі до духовних цінностей свого народу, традиційної культури, гордості за свій народ, його історію.
Загальноосвітня школа має значний потенціал у реалізації різних форм, які можуть бути використані для навчання учнів, зокрема щодо сімейних традицій українського народу. До найпоширеніших належать: українознавчі гуртки, індивідуальна робота, виховні години, вечори, свята, конкурси, виставки, клуби, студії тощо. Серед цих форм особливе місце відводиться виховним годинам, які охоплюють усіх учнів класу, тісно пов’язані з освітнім процесом, їх проведення носить систематичний характер, що дозволяє дотримуватися певної послідовності та взаємозв’язку між окремими видами діяльності.
Зважаючи на це, було розроблене орієнтовне планування виховних годин для учнів 1-4 класів, що базувалося на всебічному врахуванні та використанні родинних традицій українського народу і включало наступні теми: «Слово до слова – зложиться мова», «Який кущ, така й калина, яка мати, така й дитина», «Сім’я без батька, як хата без даху», «Батько та мати – два сонця гарячі…», «Хто батька й матір зневажає, той добра не знає», «Який дуб, такий тин, який батько, такий син», «Сім’я», «На сонці тепло, а біля матері добре», «Нема в світі цвіту цвітішого над маківочки, нема роду ріднішого над матіночки», «Ладки, ладки, ладусі, подякуємо бабусі», «Дідусева мудрість», «У тітки Калини сьогодні іменини», «Як тебе не любити, Києве мій», «Любіть Україну, як сонце любіть…», «Символи Української держави (герб, прапор, гімн)», «Рідна мова, рідна пісня, рідна земля».
Для того, щоб допомогти вчителям у проведенні цих навчальних годин, ми ознайомлювали їх з методиками такої роботи, разом із вчителями (особливо на початковому етапі формувального етапу експерименту) розробили сценарії, запропонували допоміжні матеріали, які можна було б використати для підготовки до заходу і під час нього. Особлива увага була приділена необхідності залучення учнів до цієї роботи. За цього підходу молодші школярі ставали активними учасниками, а не залишались пасивними об’єктами, слухачами монологу вчителя.
Наприклад, до виховної години на тему «Слово до слова – зложиться мова» молодші школярі одержували завдання підібрати загадки, приказки і прислів’я на певну тематику. Щоб уникнути можливого дублювання, завдання розподілялось за групами. Тобто, кожна з визначених груп мала виконати щось своє, обмінятися знайденими матеріалами, усунути повторення й приготуватися представляти їх під час виховної години.
	Цікаво проходили виховні години, тематика яких пов’язувалася з рослинним світом України. Тут можемо назвати «Рослини в побуті українців», «Квіти і трави України», «Тварини і птахи України» та ін. Підготовка до проведення виховної години «Квіти і трави України» відбувалася за таким планом: учителька запропонувала учням намалювати і принести до школи живі квіти, які їм найбільше до вподоби. Класна кімната наповнилася чудодійними запахами чорнобривців, чебрецю, барвінку, волошок, півників, конвалії та ін. Діти розповідали про «свої» квіти. Виявилося, що найбільш улюбленими є мальва, чорнобривці, чебрець, червона рута, жовтогарячі нагідки, любисток, м’ята, півники та ін. 
Потім учителька доповнювала ці розповіді. Цікавою для учнів стала інформація про магічні функції чебрецю – українського євшан–зілля. Для українців саме ця квітка є символом Батьківщини. ЇЇ брали з собою, від’їжджаючи на чужину, як згадку про рідний край. Учні дізналися про час збирання трав (до сходу сонця, неділя, понеділок, повний місяць, на Молодика вночі на Івана Купала), а також про цілющі властивості валеріани, маку, кропу, любистку, м’яти, нагідок. Проведення таких заходів сприяло вихованню у дітей почуття гордості за свою Батьківщину, її природу, довкілля; любові до живої природи, бажання зберегти традиції українського народу, шанувати рослинний світ, формуванню розуміння того, що природа, її краса є невичерпним джерелом, що живить душу і серце кожного. 
Зважаючи на той факт, що найбільш ефективним засобом засвоєння інформації, формування відповідного ціннісного ставлення до неї, бажання і вміння практично використовувати ті чи інші знання є власна діяльність дитини, пропонували вчителям, крім виховних годин, впроваджувати у шкільне життя різноманітні конкурси, вікторини, свята, колективні творчі справи тощо. Для полегшення реалізації цього завдання нами було розроблено тематику таких видів діяльності, заснованої на засадах українських народних традицій. У процесі здійснення  формувального експерименту деякі з тем вилучалися (наприклад, через виникнення певних утруднень у молодших школярів в їх осягненні), корегувалися, доповнювалися. Нижче наводимо тематику, яка була позитивно сприйнята як учнями, так і вчителями, одержавши цілковите схвалення після пройденої апробації.
Тематика конкурсів: «Я і мама – господарочки», «Наша хата пирогами багата», «Український орнамент», «Сорочку мати вишила мені…», «Нарву квіточок, сплету віночок», «Ой заграйте, дударики», «Мамина пісня», «Бабусина казка», «Я і батько – майстри», «Конкурс малюнків до улюбленої казки», «Конкурс на кращу саморобку – подарунок», «Знання народних традицій».
Тематика вікторин: «Що ми знаємо про минуле нашого народу?», «Про історію своєї сім’ї, родини», «Традиційні українські свята», «Одяг, житло, їжа українців», «Які ви знаєте дитячі ігри, забави, іграшки?».
Тематика святкових ранків: «Українські пісні», «Народні мелодії», «Ой заграйте, музики», «Народ скаже, як зав’яже» (загадки, приказки, прислів’я), інсценізація віршів, казок, оповідань.
Тематика свят: «Свято Миколая», «Свято Андрія», «Свято зустрічі весни», «Свято Букварика», «Ти вже – школяр», «Козацькі забави», «Роде наш красний, роде наш прекрасний…», «Без верби і калини нема України», «Свято Матері», «Свято народної гри та іграшки», «А я просто українка, україночка», «Україна – калиновий край».
Тематика добродійних акцій: «Милосердя», «Турбота», «Чистий двір», «Чистий сад, ліс», «Хліб – народне добро», «Подаруй дитині книгу» (збір книг для дітей-сиріт, які навчаються в інтернатах).
Тематика колективних творчих справ: «Джерельце», «Шпаківня», «Зелені насадження», «Лікарські рослини» та ін.
Тематика занять гуртків народознавчого спрямування: «Дерево мого роду – дерево народу», «Традиції роду, родини України», «Писанка – народне мистецтво», «Сімейні реліквії», «Родинні обереги», «Вишивала дівчина, вишивала, чорну та червону нитку клала», «Плету хлівець на четверо овець, а на п’яту – окремо» та ін.
Тематика екскурсій: «Історія мого краю», «Музей Хліба», «Культура та побут українців», «Українські поети та письменники», «Музей української культури та побуту», «Музей українського мистецтва» (знайомство з історичним минулим, сучасним, культурою українського народу) та ін.
Зупинимося на методиці проведення деяких з наведених заходів детальніше. Кожний народ прагне донести до прийдешніх поколінь найцінніше духовне багатство – мудрість, що накопичувалася протягом віків. Рідне слово, твори усної поетичної творчості – це найдорожче, безцінне духовне багатство. Прислів’я і приказки – досить лаконічний і водночас об’ємний жанр усної народної творчості, що складався на основі соціально-економічного, політичного й культурного досвіду народу і виражає світогляд значної кількості людей. Не існує жодного напряму життя суспільства, який би не був відображений у цих пам’ятках народної творчості. Тут у просторовому і часовому вимірах простежуються причинно-наслідкові зв’язки і стосунки з оточуючою дійсністю, широко представлено народну практичну філософію, трудові процеси, морально-правові норми. Все це подається у короткій резюмованій формі, містить позитивне чи негативне ставлення до певних явищ, викликаючи тим самим відповідну реакцію в оточуючих.
З огляду на викладене, в процесі формувального етапу експериментальної роботи надавалась належна увага ознайомленню молодших школярів з українськими народними приказками та прислів’ями, роз’ясненням їх змісту. Цьому, зокрема, була присвячена вікторина «Українські народні прислів’я та приказки» для учнів 3-х класів, яка включала такі запитання:
1.	Які ви знаєте прислів’я і приказки про українську народну пісню?
2.	Назвіть героїв українських народних пісень.
3.	Назвіть прислів’я та приказки про Україну.
4.	Які ви знаєте прислів’я та приказки про хліб.
5.	Назвіть прислів’я та приказки про працю.
Учні заздалегідь одержували завдання знайти і записати народні прислів’я і приказки про пісню, про Україну, про хліб, про працю (про рослини і тварин, рідний дім, батька, матір, явища природи тощо). 
Перед початком вікторини клас поділявся на чотири команди: три команди мали змагатися між собою, а четверта виступала в ролі журі. Заздалегідь готували різнокольорові папірці, на зворотному боку яких зазначалося, про що саме треба згадати прислів’я або приказку. Наприклад: «Пісня», «Хліб» та ін. Учитель (або один з учнів, який призначався для цього) навмання витягував папірець якогось кольору і зачитував написане на ньому слово. Команди мали відповідати по черзі. Якщо учасники якоїсь команди утруднювалися з відповіддю або повторювали вже назване до цього, право відповіді переходило до іншої команди. Кількість правильних відповідей відмічалась крейдою на дошці. Після завершення вікторини (коли всі папірці були прочитані) журі оцінювало знання кожної з команд, підраховуючи і виголошуючи набрані ними бали.
Вікторина «Чи знаєш ти історію своєї держави ?» (четверті класи):
1.	Хто є автором гімну України «Ще не вмерла Україна» ?
2.	Що ти знаєш про державні символи /гімн, герб/ ?
3.	Назви дату святкування Дня Незалежності України.
4.	Коли була прийнята Конституція України ?
5.	Хто був першим Президентом України ?
Для належного проведення цієї вікторини, молодші школярі також одержували завдання заздалегідь. Щоб відповідь вважалася повною і могла бути оцінена найвищим балом, той, хто відповідав, мав, наприклад, не тільки зазначити, що гербом України тризуб, а й розповісти про значення цього символу, кольори, якими він зображується. 
Вікторина «Наш родовід: хто кому ким доводиться?» 
Проведення цієї вікторини передбачало одержання відповідей на такі запитання:
1.	Назвати своїх кровних родичів по прямій лінії.
2.	Назвати своїх кровних родичів по бічній лінії.
3.	Назвати своїх братів і сестер /двоюрідних, троюрідних/.
4.	Чи знаєте ви своїх хрещених ? Назвіть їх.
5.	Хто такі названі батьки ?
6.	Хто такі молочні брати і сестри ?
Під час підготовки до цієї вікторини учитель радив молодшим школярам розпитати батьків, дідуся, бабусю, старших братів і сестер про родинні зв’язки, назви родичів. На початку вчитель розповідав про родинні зв’язки, що здавна панують в українській родині, про ті традиції, які пов’язані із родинними взаєминами. Після цього розпочиналася сама вікторина; результати визначалися журі, що складалося з 5-6 учнів. При необхідності педагог надавав молодшим школярам допомогу. Проте ця «допомога» мала характер співучасті: вчитель підключався до обговорення, не нав’язуючи свою думку дітям, а спонукаючи їх до обговорення і правильного оцінювання відповідей.
Однією з важливих характеристик молодшого шкільного віку є прагнення дітей до фантазування, втілення в ігрових ролях дійсних образів. Зважаючи на це, в процесі формувального експерименту намагалися якнайповніше використати такі властивості учнів. Одним із шляхів реалізації цього завдання стала інсценізація українських народних казок, у яких на тлі видуманих подій розгортаються справжні дійства, традиційно притаманні українцям, вибудовуються відповідні взаємини. Народившись у давні віки, казка містить первинні відомості про устрій навколишнього світу, протистояння добра і зла, вічне торжество світлого й прекрасного, навчає життю, стверджує такі людські принципи, як чесність, відданість, сміливість.
Передаючись із вуст в уста, від покоління до покоління, художньо збагачуючись, удосконалюючись, убираючи в себе самобутні національні фарби, казки завжди сприяли становленню перших паростків рідної літератури, узагальнювали народний життєвий досвід у доступній, естетично забарвленій формі, що, в свою чергу, позитивно впливало на виховання дітей. Однією з передумов цього є те, що акумулюючи вироблені народом виховні кодекси, казки своєрідно впливають на дитячу психологію і свідомість. Не випадково В. Сухомлинський називав казки «духовним багатством народної культури, пізнаючи які, дитина пізнає серцем життя народу» [59]. 
Це відбувалося тому, що народ емпірично усвідомлював, що казка притягає дітей яскравими поетичними образами, динамічною дією героїв, викликаючи у них позитивні емоції, зміцнюючи світле, радісне відчуття життя, допомагаючи зрозуміти, що добре і що погано.
Наприклад, конкурс «Знання народних традицій» розпочинався вступним словом учителя, в якому він звертав увагу молодших школярів на те, що кожен народ має свої звичаї, традиції, які вироблялися протягом багатьох століть. Традиції – це ознаки, за якими можна розпізнати той чи інший народ. Завдяки традиціям можна дізнатися про історичне минуле своєї нації, умови, в яких жили наші предки, в які ігри гралися наші діди, які з цих розваг збереглися до наших часів, може в дещо зміненому вигляді.
Мова має велике значення в житті кожного народу, кожної людини. Саме завдяки мові ми сьогодні знаємо багато українських пісень, віршиків, народних казок. Деякі з них ви вивчали у школі, інші чули по телебаченню, читали в книжках, вам розповідали їх мама і тато. 
Одні з традицій пов’язані з якимось святом. Наприклад, розфарбовувати крашанки, писанки прийнято до Великодня. А така традиція, як бережливе ставлення до природи, сягає своїм корінням тих часів, коли люди були тісно пов’язані з природою, а їхнє життя значною мірою залежало від природного оточення, його належного використання.
Давайте проведемо конкурс на краще знання традицій нашого народу (конкурс проводиться лише серед дівчат).
Під час конкурсу ви зможете показати свої знання щодо народних традицій, продемонструвати загальну і мовленнєву культуру, сміливість та винахідливість, оригінальність.
На учасниць чекають різні випробування. Комусь пощастить більше, комусь менше, але не треба сумувати у разі невдачі. Українцям не личить схиляти голову у тузі.
Наш народ витривалий, сміливий, дотепний, веселий. Тож будемо гідними називатися українцями. А тепер запросимо учасниць до конкурсу.
Обираються учасники конкурсу. Інші учні виступають у ролях суддів і глядачів.
Учитель: Водночас із пробудженням природи від зимового сну на нашій землі, в Україні, починається цикл весняних свят. Наш народ в своїх казках створив чудовий образ весни – красивої дівчини з вінком на голові. Вона бажаний і довгоочікуваний гість, її закликають дівчата піснями-веснянками, зустрічають діти подарунками – солодким печивом у вигляді пташок. Народний образ весни – це образ краси, сили і надії.
Конкурс І «Традиції нашого народу».
Учням пропонувалося заспівати веснянку та розповісти про неї. Сказати звідки вони її знають (вивчили на уроках, під час занять гуртка, дізналися від батьків).
Конкурс ІІ. «Хто швидше і найоригінальніше пов’яже хустку».
Учениця читає вірш Тараса Шевченка «Хустина».
Вчитель: Ми прослухали гарний вірш нашого відомого українського поета Тараса Григоровича Шевченка «Хустина». А тепер дівчатка поділяться на пари і мають пов’язати одна одній хустку на голову. А ми подивимося, як вони вміють це робити. 
Правильність і швидкість виконання завдання оцінювалася «журі».
Під час «Свята здоров’я» проводилися спортивні змагання, які передбачали виконання певної групи завдань. Демонструвалися й деякі народні дитячі рухливі ігри.
Впровадження командних видів змагань дозволило виявити наявність /відсутність/ в учнів таких моральних якостей, як взаємопідтримка, вміння спільно діяти, товариськість, повага іншого, толерантність та ін. Якщо з’ясовувалося, що хтось з учнів не проявляє таких якостей, а навпаки його дії відзначаються зверхністю, егоїзмом, бажанням досягти успіху за рахунок інших, з ним проводилася додаткова індивідуальна робота, що мала на меті подолання означених негативних рис.
Особлива увага цим питанням надавалась за напрямом «Добродійчики». За девіз тут було обрано такі слова:
Живи, добро звершай!
Та нагороди за це не вимагай.
Хай оживає істина стара 
Все починається з добра!
Робота з «Добродійчиками» включала: «Подорож у країну Добрих і Ввічливих людей» (для першокласників); виховні години «Культура харчування українців», «Як віталися колись і як вітаються тепер», «Не ламай калину» (обговорення поведінки у спілкуванні з природою); свято «Секрети поведінки», під час якого було показано інсценівку казки «Рукавичка»; акція «Подаруймо дітям книгу» (підготовка книжок для дітей-сиріт, що виховуються в школі-інтернаті) та ін.
Як і в інших напрямах, при проведенні певних заходів намагалися якнайповніше використовувати родинні традиції українського народу. Наприклад, «Подорожі до країни Добрих і Ввічливих людей» передувала бесіда, під час якої учням розповідали про те, як наші предки шанували тих, хто намагався робити іншим добро, поводився ввічливо, чемно, додержувався правил поведінки. Під час самої «Подорожі» першокласники відвідали хутір Доброти, долали гори Дружби, переплавлялися через річку Взаємодопомоги, гостювали у місті Чесності. Кожний з цих пунктів вимагав виконання якихось завдань. 
На початку подорожі вчитель роз’яснював, що треба зробити, повідомляв правила, яких слід дотримуватися, приходив дітям на допомогу при розв’язанні проблеми, за умов, що вона викликала у них суттєві утруднення. Поступово, у міру набуття учнями певних знань, усі завдання вони мали виконувати самостійно. Клас поділявся на три команди, кожна з яких йшла своїм маршрутом, але з обов’язковим відвідуванням усіх пунктів, вказаних на карті країни Добрих і Ввічливих людей.
При оцінюванні розв’язання завдання враховувалася не лише правильність, а й взаємини, які учні виявляли при цьому (взаємодопомоги, взаємопідтримки, співдії, егоїзму, прагнення допомогти або навпаки, висунутися вперед за рахунок інших, вміння виражати відповідне ставлення тощо).
Отже, проведена робота позитивно вплинула не тільки на когнітивний компонент вихованості молодших школярів, а й на емоційно-оцінний, сприяла формуванню інтересу до народних традицій і прагненню дотримуватися їх у повсякденному житті. 

2.2. Взаємодія сім’ї та школи у вихованні дітей молодшого шкільного віку на засадах народної педагогіки

Історія людського суспільства відвела батькам головну роль у вихованні своїх дітей. Поєднуючи цілеспрямовані педагогічні дії з об’єктивним виховним впливом на дитячу особистість, сім’я виступаючи важливою формою соціалізації молодих поколінь. На таку особливість сімейного виховання вказував ще В. Сухомлинський, зазначаючи, що «виховує, звичайно, сім’я в цілому, загальний дух, культура людських стосунків. Але хто творить цей дух, цю культуру ? Звичайно, ж батьки. Без батьківської мудрості нема виконуючої сили в сім’ї… Ця сила йде від батьків, у них – коріння і джерело» [59, с. 274]. 
Сучасна сім’я, як відомо, зазнає серйозних випробувань, що значною мірою зумовлено тими процесами, котрі відбуваються в українському суспільстві. Підтвердженням цієї думки може бути збільшення кількості розлучень, народження дітей поза шлюбом, зростання конфліктних ситуацій як між самими батьками, так і між батьками та дітьми. Все це негативно позначається на останніх, не тільки не сприяє формуванню позитивних, морально цінних рис і якостей, а й виступає передумовою виникнення негативізму, егоїзму, відсторонення від національних та загальнолюдських культурних надбань. Специфікою сімейного мікроколективу є те, що тут виховуються і дорослі, і діти. З огляду на це, виокремлюють три основні аспекти виховної функції сім’ї. Перший з них полягає у формуванні особистості дитини, розвитку здібностей та інтересів, передача їй накопиченого соціального досвіду, вироблення світогляду, високоморального ставлення до праці, прагнення дотримуватися норм і правил співжиття, сприяння фізичній досконалості, зміцненню здоров’я тощо. Другий аспект пов’язаний із систематичним виховним впливом сімейного мікроколективу на кожного його члена. Третій аспект передбачає постійний вплив дітей на батьків, що зумовлює їх активно займатися самовихованням [52]. 
Зважаючи на ці положення, а також враховуючи результати констатувального етапу експерименту, було зроблено висновок про особливу роль у вихованні дітей на родинних традиціях українського народу педагогічної культури сучасної сім’ї, що становить органічну складову сімейного виховання дітей. 
У сучасних умовах розвитку системи освіти в Україні потребують перегляду усталені погляди на взаємовідносини школи і сім’ї щодо виховання дітей. Звернення до реалій практики засвідчує, що сьогодні спостерігається певне розмежування між сім’єю і школою, яке посилюється тим, що сім’я прагматично переорієнтовується на нові цінності. Батьки прагнуть зорієнтувати дітей на життя у жорстких ринкових відносинах. За цих умов пріоритетами виховання все більше виступають матеріальні цінності, що негативно впливає на духовність виховання дітей в цілому і на виховання на родинних традиціях українського народу зокрема. Школа, виконуючи замовлення суспільства, ґрунтуючись у своїй педагогічній діяльності на чинні документи про національну освіту, намагається подолати ці недоліки, прищепити дітям відповідні ціннісні орієнтири. Незважаючи на наявність такого дисонансу, не можна не зважати на той факт, що родина і школа – це природні союзники, дві могутні виховні сили. Правильне налагодження взаємодії між ними виступає позитивним чинником у формуванні дитячої особистості завдяки передачі їй наукових знань, виробленні практичних умінь і навичок, забезпеченні життєвої комфортності, створенні умов, які базуються на провідних принципах гуманістичної педагогіки. Батьки в такому разі виступають помічниками вчителів, а вчителі – помічниками батьків, що й забезпечує досягнення належних результатів на засадах взаємодопомоги і взаєморозуміння. Проте, не можна не враховувати того, що така взаємодія вимагає доброго знання один одного, тих проблем, які виникають перед кожним з цих соціальних інститутів у вихованні дітей, і тих досягнень, які кожен з них має у своєму багажі [52]. 
З метою забезпечення розв’язання цього завдання, виникла необхідність розробки спеціальних опитувальників для батьків, для чого використовували наявні в психолого-педагогічній науці наробки з цього приводу, адаптуючи їх до нашої проблематики. Наведемо деякі з цих матеріалів.
Опитувальник для батьків: 
•	склад сім’ї (повна чи нуклеарна), кількість дітей, співвідношення  поколінь;
•	вік, освіта, професія, місце роботи батьків, їх захоплення;
•	ставлення батьків до навчання та виховання дітей на родинних 
•	традиціях українського народу;
•	виховний вплив батька і матері на дітей;
•	педагогічна активність батьків:
•	прагнення до поповнення психолого-педагогічних знань щодо 
•	виховання дітей молодшого шкільного віку;
•	участь у родинних святах, які проводяться школою;
•	допомога вчителям у проведенні виховних заходів з учнями;
•	методи виховання, які використовують батьки (переконування, умовляння, покарання, тиск, примус, наказ, заохочення, вседозволеність, жорстокий контроль, приклад, задоволення всіх  бажань дитини, обмеження задоволень тощо);
•	стиль взаємин між батьками (демократичний, авторитарний,  конфліктний, змішаний);
•	ставлення батьків до дітей;
•	ставлення дітей до батьків;
•	стосунки між дітьми у сім’ї;
•	стан здоров’я членів сім’ї;
•	психологічна атмосфера сім’ї (сім’я живе емоційно багато, задоволення суто матеріальних потреб, замкнено); 
•	сімейні традиції сім’ї, знання родоводу своєї родини;
•	проведення вільного часу сім’єю;
педагогічні висновки учителя.
Сім’я покликана не тільки народжувати дітей, а й з першого дня народження створити їм умови родинного тепла й затишку. Щасливою буде та дитина, яка виросте у сім’ї, де панує любов, мир і злагода, діє спільність інтересів між батьками і дітьми. Школа, приймаючи естафету виховання дитини від сім’ї, продовжує розвивати набуті ними знання розширює і поглиблює їх. Запорукою успішної взаємодії школи та сім’ї є вивчення соціального, економічного та духовного статусу сім’ї, її виховного потенціалу. З цією метою ми пропонували вчителям, крім анкетування батьків за наведеними вище запитаннями, систематично проводити рейди «Турбота». У результаті такої роботи класний керівник, батьківська рада одержували інформацію про мікроклімат, матеріальне становище, побутові умови й виховні можливості конкретної сім’ї. Як правило, до участі у рейді залучалися також члени батьківського комітету, учитель початкових класів, заступник директора з навчально-виховної роботи, який відповідає за виховний процес у початковій школі. 
Вивченню педагогічної спрямованості сім’ї, сімейних традицій, проведення дитиною вільного часу допомагали й самі учні, оскільки їхня поведінка – це дзеркало сімейних взаємин. Відомості про сім’ю ми отримували із бесід з учнями та написаних ними творів на теми: «Моя сім’я», «Мій вихідний день», «Родинні свята», «Сім + я», «Професії моїх батьків», «Трудовий шлях моїх батьків», «Батьки очима дітей», «Мамина пісня», «Тато, мама, бабуся, дідусь, братик і я – дружна сім’я», «Сімейні реліквії», «Світ захоплень сім’ї» та ін.
На основі даних дослідження нами була зроблена класифікація сімей за ознакою ставлення батьків до виховання дітей на родинних традиціях українського народу. Тут були відокремлені такі типи: 
•	батьки сприяють духовному розвитку своїх дітей, цілеспрямовано використовують у вихованні родинні традиції українського народу; 
•	батьки відзначаються пасивним ставлення до виховання дітей на родинних традиціях українського народу;
•	батьки прагнуть виховувати дітей на родинних традиціях українського народу, але не поповнюють свої знання з даної проблеми і зазвичай діють на власний розсуд;
•	батьки байдуже ставляться до виховання дітей на родинних традиціях українського народу.
У процесі експерименту брало участь 48 сімей. Результати обстеження, проведеного за поданими вище напрямами засвідчили, що частина сімей – нуклеарні, що становить 24,4%. Негативно впливають на виховання дітей батьки, що становить 16,2%. Серед методів, які використовуються батьками в процесі виховання дітей превалюють переконування (17,8%), умовляння (17,2%), приклад (15,2%), покарання (11,8%). У взаємовідносинах між членами сім’ї переважає демократичний стиль (48,1%).
Привертає увагу і той факт, що у 16,1% батьків «прижився» конфліктний стиль взаємин. Звісно, що у таких сім’ях стан виховання дітей на родинних традиціях українського народу знаходиться не на належному рівні. Стосунки між дітьми в обстежених сім’ях в основному довірливі (39,1%), насторожені (9,4%) і ворожі (9,1%). Причому з’ясована така закономірність – у міських сім’ях ворожі стосунки між дітьми переважають над таким типом взаємин у сім’ях, що проживають у сільській місцевості (загалом на 8,34%). 
Психологічний комфорт для дітей створено у 38,8% сім’ях; у 20,2% сімей діти відчувають дискомфорт. Це пояснюється низьким рівнем матеріального становища сімей і неспроможністю батьків створити відповідні умови для дітей у зв’язку із браком досвіду та освіти.
Ворожість стосунків у взаємовідносинах між дітьми спостерігається в сім’ях, де живуть зведені діти – «улюбленці» й небажані, а також там, де підростають два хлопчики. Менший з них доволі часто бажає бути нарівні зі старшим і намагається відвоювати собі рівні з ним права. 
Нерідко характер ворожих стосунків пояснюється тим, що батьки звертаються до крику при найменших відхиленнях від установленого ними еталону поведінки. Наприклад, дитина несвоєчасно виконала доручення або зробила це не так, як вимагали батьки, погані оцінки в щоденнику, здійснення неправомірних дій, навіть у разі їх випадковості тощо. Причому тональність і сила батьківського чи материнського покрику нерідко адекватні вартості предмету-причини. Батьки сваряться на дітей також за те, що ті заважають їм відпочивати. Вільний час разом з дітьми проводять лише 36,8% батьків. Більшість же дорослих або не бажають утруднювати себе спільними заняттями із дітьми, або, спекулюючи альтруїзмом дитини, безпричинно посилаються на погане самопочуття, зайнятість. 
Не може не турбувати і той факт, що 41,8% дорослих членів сімей не знають свого родоводу, а це свідчить про їхню бездуховність, відсутність міжпоколінних зв’язків, неповагу до пам’яті предків - якості, які вони передають своїм дітям.
Зважаючи на ці дані, а також на результати, одержані під час проведення констатувального етапу експерименту, окрема увага на формувальному етапі дослідно-експериментальної роботи приділялася підвищенню педагогічної культури батьків через залучення сім’ї до співробітництва зі школою. З цією метою визначався зміст і форми такої роботи, які враховували досліджувану проблему. Тобто за основну мету було обрано підготовку батьків до виховання дітей молодшого шкільного віку на родинних традиціях українського народу.
Завдання сім’ї полягають у тому, щоб, починаючи з раннього дитинства, розкривати сутність родинних традицій українського народу, їх практичну значущість для духовного зростання дитини зараз і в майбутньому. 
Завдання ж школи полягають в організації раціонального цілеспрямованого, послідовного процесу виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу як на уроках, так і в позакласній роботі; залучення батьків до проведення виховних заходів; використанні можливостей мережі позашкільних закладів у вирішенні проблеми виховання дітей початкових класів на родинних традиціях українського народу.
Формами взаємодії школи і сім’ї були визначені: організація педагогічної освіти батьків, батьківські збори, робота з батьківським активом, залучення батьків до підготовки та проведення позакласних виховних заходів, робота батьківських комітетів, використання засобів масової інформації для висвітлення стану роботи з даної проблеми.
Важливим аспектом взаємодії школи і сім’ї є система підвищення педагогічної культури батьків, методологічною основою якої виступає досвід родинної педагогіки, досягнення вітчизняної та зарубіжної педагогічної науки з питань родинного виховання. Ефективними формами організації такої роботи добре зарекомендували себе лекторії для батьків, педагогічні та методичні консультації, конференції з проблем родинного виховання та ін. При плануванні цієї роботи враховували соціальний стан, вік, освіту батьків, сімейний мікроклімат, життєві позиції, ставлення до виховання дітей, до взаємодії зі школою тощо.
Зміст роботи включав такі теми: «Традиції вашої сім’ї, «Ваша сім’я, родина, рід», «Що потрібно знати батькам про родинне виховання», «Використання досягнень народної педагогіки в родинному вихованні», «Використання народної педагогіки в родинному вихованні», «Педагогічний сенс народних дитячих ігор та іграшок», «Батькам про педагогіку родинознавства», «Яке дерево, такі його квіти, які батьки – такі й діти», «Хто забув звичай своїх батьків, карається людьми і Богом», «Мати – дзеркало життя», «Роль сім’ї у вихованні дітей на родинних традиціях українського народу», «Обмін досвідом з питань родинного виховання» та ін.
Щодо форм організації роботи з підвищення педагогічної культури сім’ї, то основними тут були: бесіди (індивідуальні, групові, колективні), лекції, семінари, диспути, консультації, батьківські збори, вечори запитань і відповідей, прес-конференції, зустрічі за «круглим столом», усні журнали, конференції з обміну досвідом родинного виховання, читацькі конференції, вечори сімейних традицій, виставки сімейних реліквій, родинних альбомів, прикладної родинної творчості, кулінарних виробів, конкурси, зустрічі поколінь, дискусійні клуби та ін. Кожна з означених форм насичувалася різноманітними методами, спрямованими на активізацію дорослих членів сімей, спонукання їх до творчості, що дозволяло ширше розкривати зміст і можливості сімейного виховання молодших школярів засобами народних традицій.
Масовою формою проведення роботи з батьками з питань родинного виховання були обрані конференції батьків, які дають змогу відразу охопити значну кількість сімей, що різняться між собою як ставленням до виховання дітей взагалі, так і до застосування у цьому процесі прогресивних родинних традицій українського народу зокрема. Готуючись до участі в конференції, батьки мали можливість визначити питання, на які вони хотіли б одержати відповідь, або продумати ті позитивні наробки, що є у їхній сім’ї і могли б прислужитися іншим. 
Рольові ігри добре відомі як інтерактивний метод формування певних якостей особистості, залучення її до самоаналізу й самовиховання. У нашій дослідно-експериментальній роботі в основу рольових ігор було покладено реальні ситуації сімейних взаємин, «виховання» дітей. 
Опиняючись у різних ролях - дитини, батька, який відстоює певну думку, батька, який її заперечує, «безсловесного батька», прискіпливої матері або авторитарного батька, дорослі могли наочно побачити і усвідомити те, що відбувається в душі дитини чи другого (третього, четвертого) «члена сім’ї», спробувати переоцінити й переосмислити власні дії, їх правомірність і доцільність, винайти шляхи подолання наявних недоліків з найменшою втратою для всієї сім’ї.
Після завершення цього етапу дослідно-експериментальної роботи було проведено діагностування рівнів педагогічної культури батьків. Результати подано у таблиці 2.1.

Таблиця 2.1.
Стан сформованості педагогічної культури батьків до та після
завершення формувального етапу експерименту
Школи	
Показники	Рівні	
		Високий	Середній	Низький	
	До
експе-риме-нту	Після
експе-римен-ту	До
експе-римен-ту	Після
експе-риме-нту	До експе-
риме-нту	Після
експе-риме-нту	До
експе-
риме-нту	Після
експе-
ри-менту	
1	2	3	4	5	6	7	8	9	
ЗОШ № 64 	31,8 %	53,2 %		+	+				
ЗОШ № 88	28,6 %	49,6 %			+		+		
Малобіло-зірська ЗОШ № 1	27,4 %	48,1 %			+	+			

Як видно з результатів таблиці 2.1, організована нами робота позитивно вплинула на формування педагогічної культури батьків учнів експериментальних класів: вони почали уважніше і відповідальніше ставитися до виховання дітей, активніше вивчати і впроваджувати традиції українського народу у життєдіяльність власної сім’ї.
Особливо помітне поліпшення становища спостерігалося у Запорізьких ЗОШ № 64, № 88, Малобілозерській ЗОШ № 1 (до експерименту позитивні показники були зафіксовані у 31,8% батьків, після експерименту – у 53.2%, причому з’явилися батьки і матері, яких ми могли віднести до високого рівня; до експерименту – 28,6%, після його завершення – 49,6%; до експерименту – 27,4%, після експерименту – 48,1%).
Таким чином, можна стверджувати, що розроблена нами програма підвищення педагогічної культури сімей, залучення батьків до співробітництва зі школою у вихованні дітей молодшого шкільного віку на родинних традиціях українського народу виявилося адекватним поставленим завданням.

2.3. Аналіз результатів дослідно-експериментальної роботи 

Виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу ми оцінювали як результативність цього процесу, виражену у знаннях учнями початкових класів родинних традицій українського народу, позитивне емоційне ставлення до них, бажання та вміння дотримуватися у повсякденному житті.
Дослідники в галузі педагогіки та психології використовують поняття «критерій» як мірило, ознаку, ідеальний зразок, еталон. В. Білоусова, спираючись на праці М. Монахова і Л. Кирилюк, під критерієм розуміє «ідеальний зразок, еталон, що виражає вищий, досконаліший рівень гуманних відносин, порівняно з яким можна встановити ступінь відносності і наближеності реального його рівня до норми, до ідеалу» [36, с. 172]. 
Сутність оцінювання ефективності вихованості учнів на родинних традиціях українського народу полягає у визначенні основних компонентів та системи параметрів, що їх характеризують. 
Ефективність виховання учнів на родинних традиціях українського народу визначалося реалізацією сукупності параметрів вихованості та кінцевим результатом цього процесу і оцінювалося балами: «0 балів» – зазначений параметр не реалізований, «1 бал» – частково реалізований, «2 бали» реалізований повністю. Середнє арифметичне кількості балів характеризувало стан реалізації проблеми суб’єктами виховного процесу. Цю величину ми назвали коефіцієнтом вихованості (Кв). 
Якщо цей показник був у межах 0 < Кв < 0,5 – це означало низький рівень сформованості досліджуваної якості; у межах 0,5 < Кв < 0,7 – середній рівень; а 0,7 < Кв < 1,0 – високий рівень.
Вимірювання на контрольному етапі дослідно-експериментальної роботи здійснювалося за допомогою методів і прийомів, адекватних тим, які застосовувалися нами при діагностуванні на констатувальному етапі, що дозволило простежити динаміку зміни рівнів вихованості молодших школярів за визначеними нами критеріями та їх параметрами.
Результати, одержані нами за першим з виокремлених параметрів – когнітивним, подано в таблиці 2.2.
Таблиця 2.2.
Рівні сформованості вихованості молодших школярів за когнітивним критерієм до і після закінчення  формувального етапу експерименту (у%)
Рівні	Класи	
	Контрольні	Експериментальні	
	До експерименту	Після експерименту	До експерименту	Після експерименту	
Високий	5,0	5,1	5,1	32,4	
Середній	63,9	64,2	64,0	66,0	
Низький	31,1	30,7	30,9	1,6	

Як видно з даних, наведених у таблиці 2.2, вихідні показники високого рівня за когнітивним критерієм як в експериментальних, так і в контрольних класах були досить низькими (5,0% – у контрольних і 5,1% – в експериментальних). У процесі проведення дослідно-експериментальної роботи ці показники в експериментальних класах значно збільшилися і тепер становили 32,4%. Позитивні зміни відбулися і серед учнів, віднесених нами до середнього рівня (64,0% до початку формувального експерименту і 66,6% після його завершення). 
Суттєво зменшилась кількість молодших школярів, віднесених нами до низького рівня. Тепер їх залишилось лише 1,6% порівняно з 30,9% на констатувальному етапі. В контрольних класах також відбулися певні зміни на краще, що ми відносимо на рахунок вивчення відповідного матеріалу на уроках. Проте вони були незначні і характеризувалися переважно суто репродуктивним відтворенням. 
Перевірка проводилася і за другим – емоційно-оцінним критерієм. Узагальнені результати цієї роботи подано у таблиці 2.3. 

Таблиця 2.3.
Рівні сформованості вихованості учнів за емоційно-оцінним критерієм до і після завершення формувального етапу експерименту
Рівні	Класи	
	Контрольні	Експериментальні	
	До
експерименту	Після експерименту	До
експерименту	Після експерименту	
Високий	4,9	5,1	4,8	44,4	
Середній	41,0	44,2	41,2	48,7	
Низький	54,1	50,7	54,0	6,9	

Як видно з таблиці 2.3, проведення формувального етапу педагогічного експерименту позитивно вплинуло на формування показників емоційно-оцінного критерію, свідченням чого є значне збільшення кількості учнів, віднесених нами до високого рівня в експериментальних класах (4,8% до початку експериментально-дослідної роботи і 44,4% після його завершення). На середньому рівні також відбулося збільшення кількості молодших школярів, яким були притаманні основні показники цього критерію.
Наочним свідченням ефективності запропонованої нами методики стало суттєве зменшення учнів, які до початку формувального експерименту перебували на низькому рівні (54,0% до початку роботи і 6,9% після її закінчення).
У контрольних класах такого різкого переміщення молодших школярів з рівня на рівень не відбулося.
На заключному етапі формувального етапу експерименту проводилось вимірювання рівнів сформованості дослідженої якості за діяльнісним критерієм. Узагальнені показники цієї роботи подано в таблиці 2.4.

Таблиця 2.4.
Рівні сформованості вихованості молодших школярів за діяльнісним критерієм до і після завершення формувального етапу експерименту
Рівні	Класи	
	Контрольні	Експериментальні	
	До
експерименту	Після експерименту	До
експерименту	Після експерименту	
Високий	5,3	5,5	5,2	41,9	
Середній	43,5	46,1	43,4	50,0	
Низький	51,2	48,4	51,4	8,1	

Як видно з таблиці 2.4, формувальний етап експерименту позитивно вплинув на рівні сформованості досліджуваної якості за діяльнісним критерієм. Якщо до початку роботи на високому рівні перебувало всього 5,3% учнів контрольних і 5,2% – експериментальних класів, то після його завершення ці показники в контрольних класах збільшилися до 41,9%, тоді як в контрольних стали 5,5%. Збільшилася і кількість молодших школярів, віднесених на етапі діагностики до середнього рівня (43,4% до початку роботи і 50,0% після її завершення).
Зміни щодо рівнів у контрольних класах не були такими значущими. Зважаючи на одержані дані по кожному з визначених критеріїв, було зроблено підрахунок кількості учнів, що відповідали високому, середньому та низькому рівням сформованості вихованості на родинних традиціях українського народу. Узагальнені результати цієї роботи представлені в таблиці 2.5.
Як показано в табл. 2.5, запровадження розробленої нами методики виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу підвищилося в середньому на 0,19.
Рівень вихованості учнів визначався за формулою:
, де: 
Рв – рівень вихованості учнів школи;
Таблиця 2.5.
Рівні вихованості учнів початкових класів експериментальних класів до і після педагогічного експерименту 
Експериментальні класи
	До
експерименту	Після експерименту	Показник ефективності
(різниця)	
1	2	3	4	
ЕК 1	0,57	0,74	0,17	
ЕК 2	0,54	0,71	0,17	
ЕК 3	0,52	0,73	0,21	
ЕК 4	0,50	0,70	0,2	
ЕК 5	0,63	0,85	0,22	
ЕК 6	0,53	0,71	0,18	
ЕК 7	0,52	0,74	0,22	
ЕК 8	0,59	0,76	0,17	

N1 – кількість учнів з високим рівнем вихованості;
N2 – кількість учнів із середнім рівнем вихованості;
N3 – кількість учнів із низьким рівнем вихованості.
В експериментальних класах він становив:
 = 
Отже, ефективність виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу визначається станом реалізації сукупності параметрів вихованості та кінцевим результатом цього процесу.
Таким чином, розробка системи оцінних параметрів, критеріїв, методики і технології оцінювання, рівня вихованості учнів початкових класів експериментальних класів на родинних традиціях українського народу дає підстави для висновку, що стан вихованості учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу поліпшився.

ВИСНОВКИ

У кваліфікаційній роботі магістра здійснено нове вирішення досліджуваної проблеми, що полягає у виявленні виховних можливостей та змісту, форм і методів ефективного використання родинних традицій українського народу у вихованні молодших школярів, теоретичному обґрунтуванні та експериментальній перевірці шляхів і засобів упровадження народознавчого змісту в освітній процес закладу загальної середньої освіти.
1. У роботі проаналізовано психолого-педагогічну літературу та історичні джерела з проблеми дослідження і на цій основі розкрито зміст і значення родинних традицій українського народу у вихованні сучасних дітей.
Поняття «родинні традиції» ми розглядаємо, як усталену на певному етапі розвитку суспільства історичної, національної та духовної спадщини, яка передається з покоління в покоління. 
Зміна виховних цілей і завдань на сучасному етапі розвитку українського суспільства на перший план висуває формування у молодих поколінь національних ідеалів, національної свідомості, патріотизму, морально-поведінкових норм. З огляду на це, надзвичайної актуальності й важливого значення набуває проблема виховання дітей на родинних традиціях українського народу, які містять багатий, накопичений віками матеріал і є відображенням народної психології, філософії, ідеології, характеру.
2. Вивчено стан досліджуваної проблеми в практиці виховання молодших школярів у закладі загальної середньої освіти. Як засвідчили результати констатувального етапу педагогічного експерименту, що проводився у початкових класах загальноосвітніх шкіл Запоріжжя та області, попри наявність відповідних матеріалів у змісті деяких навчальних дисциплін, вимог щодо організації позакласної виховної роботи, учні молодших класів не володіють достатніми знаннями про родинні традиції українського народу, не завжди дотримуються їх у повсякденному житті.
Такий стан зумовлений, і це також набуло підтвердження в процесі діагностики, неувагою до цих питань учителів, незнанням і невмінням батьків організовувати внутрішньосімейне життя на засадах прогресивних традицій української родини. Це викликає необхідність пошуку шляхів подолання виявлених недоліків, визначення педагогічних умов, які забезпечили б належне розв’язання проблеми.
3. Нами визначено зміст і створено ефективну методику впровадження народних традицій в освітній процес початкової ланки закладів загальної середньої освіти. Розроблено програму формувального етапу експерименту, яка передбачала проведення роботи за такими напрямами: підвищення компетентності вчителів початкових класів щодо виховання учнів на традиціях українського народу; внесення відповідних змін і доповнень в освітній процес початкової ланки загальноосвітньої школи; підвищення педагогічної культури батьків в плані досліджуваної проблеми.
Важливим етапом дослідження проблеми стала розробка та апробація методики виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу, яка інтегрує в собі такі її основні компоненти: знання родинних традицій українського народу, бажання їх дотримуватись; національна свідомість і самосвідомість; шанобливе ставлення до культурної спадщини, традицій і звичаїв народів, що населяють Україну; національний патріотизм, повага до державної символіки; сформованість рис української ментальності, працелюбності, індивідуальної свободи, тісного зв’язку з природою, толерантності, поваги до жінки, любові до рідної землі, народу.
Розроблені критерії (когнітивний, емоційно-оцінний та поведінковий) дозволили визначити три рівні сформованості вихованості молодших школярів (високий, середній, низький), кожний з яких характеризувався відповідними показниками.
4. Експериментальна перевірка змісту, форм і методів виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу реалізовувалася за наступними напрямами: впровадження в освітній процес певних заходів, зміст яких спрямовано на підвищення вихованості молодших школярів на основі широкого використання родинних традицій українського народу; забезпечення особистісно орієнтованого підходу у виховані учнів початкових класів на засадах педагогіки партнерства; підвищення педагогічної культури батьків щодо виховання дітей засобами української родинної педагогіки для досягнення єдності дій сім’ї та школи.
Встановлена залежність ефективності освітнього процесу від залучення до цієї роботи батьків, підвищення їхньої педагогічної культури. Розроблена програма педагогізації базувалася на всебічному врахуванні родинних традицій українського народу і реалізовувалася через упровадження різноманітних форм і методів (батьківські збори, бесіди, диспути; вечори запитань і відповідей, прес-конференції, зустрічі за «круглим столом», усні журнали, конференції з обміну досвідом родинного виховання, читацькі конференції, вечори сімейних традицій, виставки сімейних реліквій, родинних альбомів, прикладної родинної творчості, кулінарних виробів, конкурси, зустрічі поколінь, дискусійні клуби та ін.).
Результати формувального етапу експерименту засвідчили значне зростання рівня вихованості молодших школярів завдяки залученню їх до родинних традицій українського народу.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1.	Алєксєєнко Т. Ф. Молода сім’я: умови виховання дитини : наук.-метод. посібн. ; АПН України Інститут проблем виховання. Київ : ЗАТ «ЭКСИМСЕРВИС». 96 с.
2.	Алєксєєнко Т. Ф. Мотивація соціальної поведінки та механізми її формування. Соціальна педагогіка: теорія та практика. 2011. № 4. С. 4–10.
3.	Беx I. Д. Виховання особистості : у 2 кн. Кн. 1 : Особистісно орієнтований підхід: теоретико-технологічні засади : навч.-метод. посіб. Київ : Либідь, 2003. 280 с.
4.	Бех І. Д. Особистісно зорієнтоване виховання. Київ : ІЗМН, 1998. 204 с.
5.	Богуш А. М. Духовні цінності в контексті сучасної парадигми виховання. Виховання і культура. 2001. № 1. С. 7.
6.	Бодалев А. А. Психология о личности. Москва : Издательство Московского университета, 1988. 188 с.
7.	Боришевський М. Й. Духовні цінності в становленні особистості громадянина. Педагогіка й психологія. Науково-теоретичний та інформаційний журнал АПН України. №1 (14). 1997. С. 144–150.
8.	Боришевський М. Й. Сімейне виховання як гарант морального становлення особистості. Початкова школа. 1995. № 4. С. 4–9.
9.	Варій М. Й. Загальна психологія : навч. Посібник. Київ : Центр навчальної літератури, 2007. 967 c.
10.	Ващенко Г. Виховний ідеал. Полтава : Полтавський вісник, 1994. 191 с.
11.	Великий тлумачний словник сучасної української мови / уклад. і гол. ред. В. Т. Бусел. Київ. – Ірпінь : ВТФ Перун, 2002. 1440 с.
12.	Волков Г. Н. Этнопедагогика / Под ред. И. Т. Огородникова. Чебоксары : Чувашкнигоиздат, 1974.
13.	Воропай О. Звичаї нашого народу. Етнографічний нарис. Київ : Оберіг, 1991. Т. 1. 450 с.
14.	Гончаренко С. У. Український педагогічний словник. Київ : Либідь, 1997. 376 с.
15.	Державний стандарт початкової загальної освіти від 21.02.2018 р. № 87. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/87-2018-п 
16.	Десятник К. В. Взаємодія сім’ї і школи у вихованні духовності молодших школярів : дис. … канд. пед. наук : 13.00.07 / Східноєвропейський національний університет імені Лесі Українки. Луцьк, 2012. 254 с.
17.	Диагностика эмоционально-нравственного развития / ред. и сост. И. Дерманова. Санкт-Петербург : Речь, 2002. С. 102–103.
18.	Духнович А. В. Народная педагогия в пользу училищ и учителей сельских. Ч. 1. Педагогика общая. Львов : Типом института Ставропигийского, 1857. 92 с.
19.	Енциклопедія освіти / Акад. пед. наук України ; гол. ред. В. Г. Кремінь. Київ : Юрінком Інтер, 2008. 1040 с.
20.	Ерасов Б. С. Социальная культурология. Москва : Аспект-Пресс, 1996. 591 с.
21.	Журба К. О. Виховання духовної культури у підлітків : методичні рекомендації. Київ : ТОВ Інфодрук, 2004. 116 с.
22.	Журба К. О. Виховання духовності в сучасній родині. Педагогіка і психологія. 1998. № 4. С. 60–67.
23.	Заглада Н. Побут селянської дитини. Київ : Держтрест «Київ-Друк», 1928. 180 с.
24.	Заїка Є., Зімовін О. Рефлексивність особистості як предмет психологічного пізнання. Психологія і суспільство. 2014. № 2. С. 90–97.
25.	Ильин Е. П. Мотивация и мотивы. Санкт-Петербург : Питер, 2000. 152 с.
26.	Івченко А. О. Тлумачний словник української мови. Харків : Фоліо, 2006. 540 с.
27.	Ігри дорослих. Інтерактивні методи навчання / упоряд. Л. Галіцина. Київ : Ред. загальнопед. газ., 2005. 128 с.
28.	Климишин О. Концептуальні положення духовності особистості. Єдність національного і загальнолюдського у формуванні морально-духовних цінностей : зб. наук. праць. Івано-Франківськ, 2002. 176 с.
29.	Коберник О. М., Мотрич Л. К. Співпраця вчителя з батьками : навч.-метод. посіб. Київ : Наук. світ, 2002. 133 с.
30.	Коган І. М. Емпатія і особливості її розвитку у дітей молодшого шкільного віку : автореф. дис. … канд. психол. наук : 19.00.07. Київ : 2005. 20 с.
31.	Кононко О. Л. Пріоритети сімейного виховання в контексті модернізації дошкільної освіти України. Діти – батьки – сім’я. Київ : Наук. світ, 2004. 96 с.
32.	Концепція Нової української школи. URL: nus.org.ua 
33.	Концепція розвитку громадянської освіти в Україні. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/710-2018-%D1%80#Text
34.	Кремень В. Г. Освіта і наука України: шляхи модернізації: факти, роздуми, перспективи. Київ : Грамота, 2003. 216 с.
35.	Кремень В. Г. Філософія людиноцентризму в освітньому просторі. 2-ге вид. Київ : Знання, 2011. 520 с.
36.	Національне виховання учнів засобами українського народознавства : посібник для вчителів / За ред. проф. Р. Скульського. Івано-Франківськ, 1995. 178 с.
37.	Петрочко Ж. Технологія розвитку духовності особистості засобами мистецтва слова. Технологія соцально-педагогічної роботи / за заг. ред. А. Й. Капської. Київ : 2000. С. 302–319.
38.	Петрук Л. П. Виховання школярів засобами народної педагогіки у творчій спадщині В. О. Сухомлинського : дис. ... канд. пед. наук : 13.00.07. Рівне, 1994. 20 с.
39.	Постовий В., Щербань П., Алєксєєнко Т., Докукіна О., Стрельнікова Н. Сім’я і родинне виховання. Концепція. Рідна школа. 1996. № 11–12. С. 15–20.
40.	Права дитини в Україні та їх реалізація. Юридичний довідник / упоряд. : Л. В. Кузьменко. Київ : ТОВ «Парус», 2003. 96 с.
41.	Пріма Р. М. Формування професійної мобільності майбутнього вчителя початкових класів : теорія і практика : монографія. Дніпропетровськ : ІМА-ПРЕС. 2009. 367 с.
42.	Психологічні закономірності розвитку громадянської свідомості та самосвідомості особистості : у 2-х т. / Боришевський М. Й., Алексеєва М. І., Антоненко В. В. та ін. ; за заг. ред. М. Й. Боришевського. Київ : 2001. Т. 2. С. 120–139.
43.	Радчук Г. К., Тіунова О. В. Сімейне виховання (освітній тренінг для батьків) : навчально-методичний посібник. Тернопіль : ТНПУ ім. В. Гнатюка, 2007. 121 с.
44.	Русакова Т. Г. Культуро-динамическая система содействия становлению духовного опыта ребенка : дис. … доктора пед. наук : 13.00.01. Оренбург, 2006. 454 с.
45.	Русова С.Ф. Дошкільне виховання. Впорядковані лекції. Катеринослав : Укр. вид-во, 1918. 162 с.
46.	Сіданіч І. Л. Виховання культури взаємин батьків і дітей молодшого шкільного віку в сім’ї та школі : дис. ... канд. пед. наук : 13.00.07. Київ : 2004. 214 с.
47.	Сковорода Г. Вибрані твори :  2 т. Київ : Дніпро, 1972. Т. 1. 271 с.; Т. 2. 270 с.
48.	Скуратівський В. Місяцелік. Київ : Мистецтво, 1993. 205 с.
49.	Стельмахович М. Г. Українська родинна педагогіка. Київ : ІСДО, 1996. 286 с.
50.	Степаненко І. В. Духовність: філософські конструкти і соціокультурні репрезентації : автореф. дис. …д-ра філософ. наук : 09.00.04. Київ : 2004. 32 с.
51.	Столяренко В. Виховання гуманності підлітків у позакласній роботі з народознавства : автореф. дис. ... канд. пед. наук :13.00.07. Київ, 2005. 20 с.
52.	Страшний В. І. Виховання учнів початкових класів загальноосвітньої школи на родинних традиціях українського народу : дис. … канд. пед. наук : 13.00.07 / Інститут проблем виховання Академії педагогічних наук України. Київ, 2004. 196 с.
53.	Страшний В. І. Виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу. Науково-методичний збірник. Рівне, 2002. С. 51–54.
54.	Страшний В. І. Зміст і методи виховання учнів початкових класів на родинних традиціях українського народу. Нова педагогічна думка. 2003. № 3. С. 50–54.
55.	Страшний В. І. Методика вивчення рівня вихованості на родинних традиціях українського народу. Початкова школа. 2004. № 4. С. 39–41.
56.	Сухомлинская О. Этнопедагогика – средство поликультурного воспитания. Украинский обозреватель. 1994. № 8. С. 1–2.
57.	Сухомлинский В. А. Методика воспитания коллектива. Избр. произведения : в 5 т. Киев : 1976. 687 с.
58.	Сухомлинська О. В. Концептуальні засади формування духовності особистості на основі християнських моральних цінностей. Шлях освіти. 2002. № 4. С.  16.
59.	Сухомлинський В. О. Батьківська педагогіка. Київ : Рад.школа, 1978. 263 с.
60.	Сухомлинський В. О. Духовний світ школяра. Вибрані твори : в 5 т. Київ : Рад. шк., 1976. Т. 1. С. 207–400.
61.	Українська минувшина. Київ :  Либідь, 1994. 227 с.
62.	Ушинский К. Д. О народности в общественном воспитании. Избранные произведения. Приложение к журналу «Советская педагогика» : в 4 вып. Москва, 1946. Вып. 3. С. 49-124.
63.	Ушинский К. Д. Родное слово. Книга для учащихся. Собр.соч. Москва, 1949. Т. 6.
64.	Фридман Л. М. Изучение процесса личностного развития ученика. Москва-Воронеж, 1998. 64 с.
65.	Шевченко Т. Г. Твори у 5 т. Київ : Дніпро, 1978-1979.
66.	Allport G. Personality: A Psychological interpretation. New York: Holt, Rinehart and Winston, 1937. 257 р.
67.	Feist J. Theories of Personality. Third Edition. - Fort Worth, Oriando: Harcourt Brace College Publishers, 1994. - 784 p.
68.	Green M. Existential encounters for teachers. Philosophic alternatives in education / Ed. By G.Gutec. Columbus, 1984. P. 216–234.